Agatha Christie

A Titkos ellenfél

I.

Tartalom

ELŐSZÓ
Első fejezet – IFJÚ KALANDOROK R.T.
Második fejezet – MR. WHITTINGTON AJÁNLATA
Harmadik fejezet – AKADÁLY
Negyedik fejezet KI AZ A JANE FINN?
Ötödik fejezet- MR. JÚLIUS P. HERSHEIMMER
Hatodik fejezet – A HADITERV
Hetedik fejezet – A HÁZ SOHOBAN
Nyolcadik fejezel – TOMMY KALANDJAI
KIfencedik fejezet- TUPPENCE-BŐL HÁZTARTÁSI ALKALMAZOTT LESZ
Tizedik fejezet – SIR JAMES PEEL EDGERTON MEGJELENIK
Tizenegyedik fejezet – JÚLIUS ELBESZÉLÉSE
Tizenkettedik fejezet – JÓ BARÁT A NEHÉZ IDŐBEN
Tizenharmadik fejezet – A VIRRASZTÓK

ELŐSZÓ

1915. március 7-e volt, délutón 2 óra. A Lusitániát egymás után két torpedólövés is eltalálta, és a hajó gyors tempóban süllyedt, míg a mentőcsónakokat vízre bocsátották- Sorba állították az asszonyokat és a gyerekeket. Néhányan még elkeseredetten kapaszkodtak férjükbe, édesapjukba, mások a gyermekeiket ölelték szorosan magukhoz. Egy lány külön állt, kissé távolabb a többiektől. Egészen fiatal volt, nem lehetett több 18 évesnél. Nem látszott rajta, hogy fél és komoly, nyugodt szemével egyenesen maga elé bámult.
– Bocsánat...
Összerezzent és bátra fordult, amint meghallotta maga mögött a férfihangot. Az első osztályú utasok között már sokszor feltűnt neki ez az ember, aki most megszólította. Valami rejtélyesség vette körül, és ez nagyon izgatta a lány fantáziáját. Ez az ember nem beszélt senkivel. Ha valaki megszólította, elutasítóan viselkedett. Volt valami különös, ideges mozdulata, ahogy gyanakvóan gyors pillantásokkal nézett hátra.
A lány most is látta rajta, hogy nagyon izgatott Izzadságcseppek gyöngyöztek a homlokán, nyilván rettenetesen félt valamitől, ami azért volt különös, mert nem látszott olyan embernek, aki a haláltól ennyire félne.
– Kérem? – fordult a lány kérdő tekintettel a férfihoz.
Az ott állott és furcsa, elkeseredett bizonytalanság látszott az arcán.
– Csak így lehet! – motyogta a fogai között. – Igen, ez az egyetlen mód. – Aztán hangosan kérdezte:
– Maga amerikai?
– Az vagyok.
– És hazafias? 
A lány elpirult.
– Úgy gondolom – mondta sértődötten, hogy nincs joga ilyesmit kérdezni! Természetesen az vagyok!
– Kérem, ne sértődjék meg. Tudom, hogy megbocsátana, ha sejtené, mily nagy dologról van szó. De valakiben meg kell bíznom, és pedig... nőben.
– Miért éppen nőben? – csodálkozott a lány.
– Mert elsők az asszonyok és gyerekek. – Körülnézett és halkabban tette hozzá: – Bizonyos iratok vannak nálam, rendkívül fontos iratok. Lehet, hogy ezeken fordul meg a Szövetségesek sorsa a háborúban. Érti? Ezeket az iratokat meg kell menteni! Ha magának adom, ez inkább lehetséges, mint ha magamnál tartom őket. Átveszi?
A lány feléje nyújtotta a kezét.
– Várjon – legyintett a férfi. – Kötelességem figyelmeztetni valamire. Lehet, hogy ez nagy kockázattal jár..., ha a nyomomban van valaki. Nem hiszem, hogy így lenne, de sohasem lehet bizonyosan tudni és ha mégis..., akkor bizony lehet, hogy veszedelembe kerül. Van-e elég mersze ahhoz, hogy elvállalja?
A lány elmosolyodott.
– Elvállalom. Es igazán büszke vagyok, hogy engem választott. Mit csináljak velük aztán?
– Figyelje a lapokat. A Times személyi rovatában fogok hirdetni és „Útitárs" lesz a jelszó Ha három napon belül nincs semmi hír, akkor tudni fogja, hogy elvesztem. Akkor vigye el a csomagot az amerikai nagykövetségre és személyesen adja át a nagykövetnek- Érti?
– Értem.
– Akkor készüljön el, most elbúcsúzom. – Kezébe vette a lány kezét. – Isten vele Minden jót – tette hozzá hangosabban.
Kis, viaszosvászonba kötött csomag maradt a lány kezében.
A Lusitania ismét előrebillent. Engedelmeskedve a gyors parancsszónak, a lány előrement, hogy beüljön a mentőcsónakba... 

Első fejezet – IFJÚ KALANDOROK R.T.

– Tommy, vén csont! – kiáltott a lány.
– Öreg Tuppence!
Barátságosan üdvözölték egymást s egy pillanatra elzárták a Dover utcai földalatti megálló kijáratát. A „vén" és – „öreg" jelzőt csak a közönség megtévesztésére használhatták, mert kettőjük életkora együtt se lett volna negyvenöt év.
– Ősidők óta nem láttam magát – folytatta a fiatal ember, – hová készül? Jöjjön, menjünk együnk valamit. Itt nem nagyon örülnek nekünk, ha így elálljuk az utat. Gyerünk tovább.
A lány helyeselt és együtt indultak a Dover utcán végig, a Piccadilly felé.
– Na, most merre menjünk? – kérdezte Tommy.
Miss Prudence Cowley éles füleit nem kerülte el az a kis aggodalmaskodás, ami kicsendült a fiú hangjából Misss Cowley – akit jó barátai valami rejtélyes okból „Tuppence"-nek neveztek, rögtön ráhibázott:
– Tommy, magának egy huncut vasa sincs!
– Micsoda sértés! – tiltakozott Tommy, minden meggyőződés nélkül. – Majd felvet a pénz!
– Hogy maga milyen szemérmetlenül hazudik! – szólt rá Tuppence szigorúan. – Igaz, emlékszem, hogy egyszer elhitette Greenbank nénivel, hogy a doktor sört rendelt magának szíverősítőül, csak elfelejtette felírni a lapra... Emlékszik még? Az is épp ilyen lódítás volt. Tommy nevetett.
– Hát hogyne emlékeznék! Juj, de dühös volt mikor rájött a turpisságra! Különben elég jóféle volt az öreg Greenbank mama. A jó öreg kórház... az is leszerelt már ugye, mint minden egyéb?
Tuppcnce sóhajtott.
– Igen. Maga is? Tommy bólintott.
– Két hónappal ezelőtt.
– Végkielégítés? – kérdezte Tuppence.
– Elment.
– Óh. Tommy!
– Nem, öreg, ne higgye hogy elmulattam, nem volt ilyen szerencsém. Annyiba kerül manapság az élet, éppen csak a puszta megélhetésre jutotta.
– Drága gyermek – vágott a szavába Tuppence – nem mondhat nekem a világon semmi újat arról, hogy mibe kerül az élet. Itt vagyunk a Lyons előtt és kiki a saját zsebére táplálkozzék. Ez el van intézve. – És Tuppence már indult is fel a lépcsőn.
A helyiség zsúfolva volt és ők asztalt keresve járkáltak körbe, hallgatva útközben a beszéd foszlányokat innen is, onnan is.
– És képzelje, leült és sírt, mikor megmondtam neki, hogy mégse kaphatja meg a lakást,
– Potom pénz, édesem! Épp olyan, mint az, amit Mabel Lewis Párizsból hozott:
– Furcsákat hall ez ember – csóválta a fejét Tommy. – Ma az utcán hallottam beszélgetni két alakot valami Jane Finnről. Ki hallott már ilyen furcsa nevet?
Éppen ebben a pillanatban állt föl két idősebb hölgy, és kezdte összeszedni szétszórt csomagjait. Tuppence megragadta az alkalmat, és gyorsan beleült az egyik üres székbe.
Tommy teát rendelt és kalácsot. Tuppcence pedig teát és vajas pirítóst
– És kérem hozza a teát külön kannákban – tette hozzá szigorúan.
Tommy leült vele szemben. Ahogy levette a kalapját, látható lett gyönyörűen hátrasimított vörös haja. Az arca kellemesen csúnya volt – semmi különös nem volt rajta, de kétségtelenül meglátszott, hogy úr és sportférfiú. Jól szabott barna ruhája ellenben már a végét járta.
Tuppence se nevezhetett volna be a szépségversenyre, de kis arcának finom vonásaiban sok báj és eredetiség volt. Távol fekvő szürke szemei egyenes, fekete szemöldökök alól bámultak a világba, és álla körvonalain meglátszott a határozottság- Rövid fekete haján élénk zöld színű kalap ült, és rövid, meglehetősen kopott szoknyája alól ritka szép, karcsú bokák kandikáltak ki. Egész megjelenésén látszott, hogy szeretne elegáns lenni.
Végre megjelent a tea és Tuppence, abba hagyva merengését, kitöltötte.
– És most – szólalt meg Tommy, közben jó nagv darabot törve a kalácsból – halljuk, mi történt magával, amióta utoljára láttam. Történf pedig utolsó találkozásunk 1916-ban a kórházban.
– Jó – bólintott Tuppence és közben hozzálátott a vajas pirítóshoz. – Következik tehát a nagy tisztelető Cowley úr ötödik lányának, miss Prudence Cowley nek rövid életrajza. A gyermek Suffolkban, Little Missendelben született. A háború legelején – megunva az otthoni ház örömeit (és fáradalmait) –, Londonba jött és beállt az egyik tiszti kórházba. Munkaköre az első hónapban: napi hatszáznegyvennyolc tányér elmosogatása. A második hónapban: előléptetés, a nevezeti tányérok törülgetésére. A harmadik hónapban: újabb előléptetés, burgonyahámozásra. A negyedik hónapban: további előléptetés, vajaskenyér fel vágására és megkenésére. Ötödik hónapban: megint előléptetés, kórtermek tisztítására, vedrekkel és törlőrongyokkal. Hatodik hónapban: előléptetés fölszolgálásra. Hetedik hónapban: kellemes megjelenése és jó modora révén kitüntető előléptetés, most már a nénikéknek szabad fölszolgálnom. A nyolcadik hónapban a karrierem megakad. Bond néni megette Westhaven néni tojását! Nagy kavarodás! Nyílván a felszolgáló a hibás, nem lehet elég szigorúan elítélni a figyelmetlenséget az ily fontos ügyekben! Vissza a vödörhöz és a törlőrongyhoz! Így múlik el a világ dicsősége! Kilencedik hónapban: előléptetés, kórtermek kiseprésére ós ekkor ráakadok gyermekkori barátomra, Thomas Beresford hadnagy úr személyében (köszönje szépen, Tommy!), akit öt év óta nem láttam. A találkozás igen megható volt! Tizedik hónapban: a kórház főnöknője kifogásolja, hogy az egyik beteggel, tudniillik a föntnevezett Thomas Beresford hadnagy úrral, moziba járok. Tizenegyedik és tizenkettedik hónapban: teljes sikerrel újra folytatom a szobalányi kötelességeket. Az év végén dicsőségesen eltávozom a kórházból. A tehetséges miss Cowley sikeresen vezette ezután egy áruház teherkocsiját, majd egy teherautót és végre egy generális személyautóját Utóbbi volt a legkellemesebb. Egészen fiatal generális volt!
– Hát az ugyan miféle ember volt? – kérdezte Tommy. – Undorító volt, ahogyan azok a pléhgallérosok ide-oda jártak a hadügyminisztériumból a Savoyba és vissza!
– A nevét bizony elfelejtettem már – vallotta be Tuppence. – Tehát hogy visszatérjek, ez volt tulajdonképpen karrierem fénypontja. Ezután állami hivatalba léptem. Volt egy pár nagyon kellemes tea dél utánunk. Akartam postáskisasszony lenni, no meg villamoskalauz is, hogy szépen folytassam a pályafutásomat, de közbe beütött a fegyverszünet! Hosszú hónapokon át úgy csüngtem az állásomon, mint a pióca, de végül mégis csak kisepertek. Azóta állást keresek... Na, most magán a sor.
– Én nem léptem elő annyiszor, mint maga – mondta Tommy szomorúan – és kevesebb változatosság volt az életemben is. Mint tudja, megint kimentem Franciaországba. Onnan kiküldtek Mezopotániába, ott sebesültem meg másodszor, és ismét kórházba kerültem. Aztán meg rekedtem Egyiptomban és ott maradtam, míg megkötötték a fegyverszünetet. Még egy ideig összevágtam a bokámat és végül, ahogy már mondtam, leszereltem. És most tíz hosszú hónap óta állást keresek! Állások pedig nincsenek, és ha lennének is, akkor se nekem adnák őket... Mit tudok én? Mit értek én az üzlethez? Semmit.
Tuppence kedvetlenül bólintott.
– Na és a gyarmatok? – kérdezte. 
Tommy a fejét rázta-
– Nem szerelném a gyarmatokat... és egészen bizonyos, hogy ők se szeretnének engem.
– Gazdag rokonok?
Tommy megint csak a fejét rázta.
– Oh Tommy, még valami nagynéni sincs?
– Van egy öreg nagybátyám, akit többé – kevésbé fölvet a pénz, de ő nem jöhet számításba.
– Miért nem?
– Egyszer örökbe akart fogadni és én nem akartam.
– Mintha csakugyan emlékeznék erre – mondta Tuppence lassan, – Maga nem fogadta el, mert az édesanyja... Tommy elpirult.
– Igen csúnya dolog lett volna az anyámmal szemben. Hiszen tudja, rajtam kívül nem volt a világon senkije. Az öregúr pedig utálta az anyámat, csak engem akart elidegeníteni tőle. Csak azért, hogy neki kellemetlenséget okozhasson.
– Az édesanyja meghalt, ugye? – kérdezte Tuppence gyöngéden.
Tommy bólintott és szürke szemei fátyolosak lettek.
– Jó fiú maga, Tommy. Tudtam én ezt mindig.
– Jó, jó – ismételte Tommy gyorsan. – Szóval ez az én helyzetem. El is vagyok keseredve.
– Ugyanaz történt velem is – vonogatta a vállát a lány. – Húztam a dolgot, ameddig csak lehetett. Feleltem hirdetésekre. Mindent megpróbáltam a világon. Takarékoskodtam, nem ettem, de minden hiába volt. Nem marad más hátra, haza kell mennem!
– És nincs kedve hazamenni?
– Persze, hogy nincs! Ugyan mi haszna van az embernek abból, ha szentimentális? Apa nagyon kedves... borzasztóan szeretem is... de arról aztán fogalma sincs magának, hogy micsoda aggodalmakat okozok neki. Ő tudniillik most is úgy gondolkodik, ahogy 1860 körül gondolkoztak, és szerinte a rövid szoknya, meg a cigaretta roppant erkölcstelen dolog. Gondolhatja, hogy mekkora szálka vagyok a szemében! Amikor a háború elején elmentem hazulról, megkönnyebbülten felsóhajtott. Tudja, mi heten vagyunk testvérek otthon. Borzasztó! Csupa házimunka, no meg az anyák összejövetelei! Mindig én voltam a cseregyerek. Nem akarok hazamenni, de ... oh, Tommy, mit lehetne csinálni?
Tommy szomorúan rázta a fejét. Egy pillanatra csend volt, aztán Tuppence elkiáltotta magát:
– Pénz, pénz, pénz! Pénzre gondolok én... reggel, délben és este! Ez bizonyára nagyon csúnya dolog, de így van!
– Ugyanazt mondhatom én is – helyeselt Tommy megértően.
– Én már végiggondoltam minden elképzelhető pénzszerzési módot – folytatta Tuppence. – Pénzhez csak háromféleképpen lehet jutni: vagy örökölni, vagy nőül menni hozzá, vagy megszerezni- Az elsőt máris kihúzhatom, mert nincsenek gazdag idős rokonaim. Ahány Öreg rokonom van, az mind az elszegényedett úrinők menházaiban van. Mindig átsegítem az idősebb hölgyeket az útkereszteződéseknél és mindig fölszedem az öreg urak elejtett csomagjait, abban a reményben, hogy hátha valamelyikben különc milliomosra akadok- De még eddig soha egy sem kérdezte meg a nevemet... sőt mi több: nagyon sokan voltak, akik még azt sem mondták, hogy „köszönöm".
Csönd lett egy pillanatra.
– Persze – folytatta Tuppence – legjobb volna, ha férjhez mehetnék. Már csitri kislány koromban elhatároztam, hogy hozzámegyek az első gazdag emberhez, aki utamba akad. Minden értelmes lány így gondolkozik! Nem vagyok én szentimentális, tudja. – Egy pillanatra elhallgatott. – Na, azt igazán nem mondhatja, hogy szentimentális vagyok – tette hozzá aztán erélyesen.
– Persze hogy nem – bólintott Tommy gyorsan- Senkinek sem támadnának szentimentális érzései magával kapcsolatban.
– Ez nem nagy bók – felelte Tuppence. – De talán nem úgy értette. Szóval így állunk. Bennem megvan minden hajlandóság, de sohase találkozom gazdag férfiakkal. Azok a fiúk pedig, akiket ismerek, pont úgy állnak pénz dolgában, mint én.
– Mi van a generálissal? – érdeklődött Tommy.
– A háború óta, azt hiszem, bicikliüzlete van – magyarázta Tuppence. – Ennyi az egész! Viszont... maga elvehetne valami gazdag lányt.
– Én is úgy vagyok velük, mint maga a gazdag férfiakkal. Nem ismerek egyet sem.
– Az sem baj. Megismerkedhet eggyel. Ha például én a Ritz kapujában meglátok egy prémgalléros urat, nem rohanhatok oda hozzá, és nem mondhatom neki, hogy „nézze, magának sok a pénze, szeretnék megismerkedni magával".
– Azt akarja ezzel mondani, hogy én megtehetem ezt hasonló esetben, egy nővel?
– Ne legyen olyan csacsi. Maga ráléphet a lábára vagy felszedheti a zsebkendőjét, szóval csinálhat valamit. Ha ő észreveszi, hogy maga meg akar vele ismerkedni, ez hízelegni fog neki és még Ő segít majd magának, hogy könnyebben menjen a dolog.
– Határozottan túlbecsüli férfias megjelenésemet dörmögte Tommy.
– Másrészt – folytatta Tuppence – az én milliomosom valószínűleg futásnak eredne. Nem... a házasságnak borzasztó nehézségei vannak – rázta a fejét. – Marad tehát a harmadik lehetőség: a megszerzés.
– Ezt már megpróbáltuk, de sikertelenül- emlékeztette Tommy a lányt.
– Igen, megpróbáltuk, de csak a rendes, megengedett úton. De tegyük fel, hogy megpróbáljuk a nem megengedett utakat is... Tommy, csapjunk föl kalandoroknak!
– Kitűnő! – felelte Tommy jókedvűen. – Mit ajánl kezdetnek?
– Ez éppen a nehézség. Ha már ismertek lennénk, akkor felbérelhetnének bennünket az emberek, hogy elvégezzük helyettük a gonosz tetteiket.
– Nagyszerű! – jegyezte meg Tommy. – És különösen nagyszerű, hogy a tiszteletes úr lánya mond ilyeneket!
– Erkölcsileg – magyarázta Tuppence – ők lennének a bűnösök, nem én. Azt csak belátja, hogy nagy különbség, ha valaki saját magának lop gyémánt nyakéket vagy pedig megfizetik azért, hogy ellopja?
– Nem lenne semmi különbség, ha rajtakapnák!
– Az lehet. Csakhogy nem kapnának ám rajta! Mert ügyes vagyok!
– Mindig a szerénység volt a legnagyobb hibája – jegyezte meg Tommy.
– Ne bosszantson! Nézze, Tommy, komolyan, ne csináljunk részvénytársaságot-, mi ketten!
– Gyémánt nyakékek ellopására alakult részvénytársaságot?
– Azt csak magyarázatképpen mondtam. Csináljunk egyet –, na, hogy is hívják... a kettős könyvvitelben?
– Nem tudom. Sohase értettem hozzá.
– Én igen... de mindig belezavarodtam, és mindig a követel rovatba írtam a tartozik tételeket, vagy megfordítva, így aztán kitették a szőrömet. Oh, tudom már: közkereseti társaság... Annik idején szörnyen tetszett nekem ez a név!
– Ifjú Kalandorok R.T. – kacagott Tommy –, ez lehetne a cégünk címe. jó lesz, Tuppence?
– Jó, jó, maga csak tréfál, de én mégis úgy érzem, hogy lehetne valamit csinálni ebből.
– És hogy gondolja, hogy érintkezésbe léphet leendő munkaadóival?
– Hirdetések útján – felelt Tuppence gondolkodás nélkül. – Van ceruzája és papírja... Érdekes, a férfiaknál mindig van. Éppen úgy, mint ahogy nálunk mindig van púder és fésű.
Tommy meglehetősen kopott, zöld zsebkönyvet adott át és Tuppence gyorsan írni kezdett.
– Fiatal tiszt, háborúban kétszer megsebesült" – jó lesz ez kezdetnek?
– Nem. Sőt rossz lesz.
– Na jó, nem bánom. De higgye el, édes fiam, hogy az ilyesmi esetleg meghathatná egy vénkisasszony szívét, aki örökbe fogadná magát s akkor teljesen fölösleges lenne, hogy maga beálljon ifjú kalandornak.
– Nem akarom, hogy Örökbe fogadjanak.
– Elfelejtettem, hogy elvi kifogásai vannak ez ellen. Csak bosszantani akartam magát. A lapokban egyebet sem lehet látni, mint ilyenféle hirdetést... De most figyeljen ide: mit szól ehhez?... „Bérelhető két ifjú kalandor. Bárhová elmennének, mindenre kaphatók, megfelelő fizetés mellett". (Legjobb ezt mindjárt az elején leszögezni.) Aztán még hozzátehetnénk: „Minden ésszerű ajánlatot elfogadnak"... például lakásokat és bútort.
– Azt hiszem, aki erre válaszol, annak már úgy is elment az esze!
– Tommy! Maga lángész! Hallgassa: ez sokkal jobb!... _Minden ésszerűtlen ajánlatot elfogadnak, ha jó a fizetés"... Mit szól ehhez?
– Nem említeném meg még egyszer a fizetést. Valahogy nagyon kapzsinak látszik.
– Még mindig nem látszik annyira kapzsinak, mint amennyire én kapzsi vagyok. De azért talán igaza van. Na, most elolvasom az egészet: „Bérelhető két ifjú kalandor. Bárhova elmennének, mindenre kaphatók, megfelelő fizetés mellett. Minden ésszerűtlen ajánlatot elfogadnak"... Mit gondolna például maga, ha ezt olvasná?
– Azt gondolnám, hogy valami tréfa, vagy egy félbolond írta.
– Láttam enné! sokkal bolondabbat ma reggel „Petúnia" jelige alatt. – Ki tépte a lapot és odanyújtotta Tommy-nak. – No megvan. Azt hiszem, legjobb lesz a Times. Válasz az x-edik fiókba. Azt hiszem, körülbelül öt shilling lesz az ára. Itt van 2 shilling 6 penny, ennyi az én részem.
Tommy elgondolkozva tartotta kezében a papírlapot. Kicsit elpirult.
– Igazán megpróbáljuk? – szólalt meg végre. – Mondja, Tuppence, igazán?... Csak a hecc kedvéért!
– Tommy, magában van vállalkozó szellem, tudtam, hogy kapható lesz! Erre iszunk egyet! – Kitöltötte a hideg teamaradékot a teáscsészékbe. – A közkereseti társaságunk egészségére!
– Éljen az Ifjú Kalandorok Részvénytársasága! – felelte Tommy.
Letették a teáscsészéket és kissé bizonytalanul csengett a nevetésük. Tuppence felállott.
– Most vissza kell térnem a fogadóba, királyi lakosztályomba.
– Talán ideje, hogy én is a Ritz felé induljak – nevetett Tommy. – Hol "találkozunk? És mikor?
– Holnap 12 órakor, a Piccadilly földalatti megállónál. Jó?
– Az időmmel szabadon rendelkezem – felelt Mr. Beresford roppant előkelően.
– A viszontlátásra tehát!
– Isten vele, öreg Tuppence!
Ellenkező irányban indultak el. Tuppence fogadója a városnak abban a részében volt, melyet kellő jóakarattal Southern Belgraviának szoktak nevezni. Takarékossági szempontból a lány jobbnak látta gyalog menni, mint autóbusszal.
St. James kert útján haladt, amikor közvetlenül a háta mögött megszólalt egy férfihang. A lány Összerezzent.
– Bocsánat – mondta a férfi – beszélhetnék önnel egy pillanatra?

Második fejezet – MR. WHITTINGTON AJÁNLATA

Tuppence gyorsan hátrafordult, de nem mondta ki, ami a nyelve hegyén volt, mert amikor ránézett a férfira, látta, hogy első, bár nagyon is valószínű feltevése téves volt. A férfi modora késztette habozásra. És az-mintha kitalálná a lány gondolatait –, gyorsan hozzátette:
– Kérem ne gondoljon rosszat rólam.
Tuppence elhitte neki. Bár ösztönösen bizalmatlanságot érzett a férfi iránt, aki sehogy se tetszett neki, mégis hajlandó volt elhinni, hogy nem az a szándék vezette, amelyet az első pillanatban neki tulajdonított. Magas, botorotvált képű gentleman volt, széles, akaratos állal. Apró, ravasz szemei nem bírták nyugodtan a lány egyenes tekintetét.
– No, mi az? – kérdezte.
A férfi elmosolyodott.
– Véletlenül hallottam, hogy mit beszélgetett a Lyons-ban azzal a fiatalemberrel.
– Na és aztán?
– Semmi, csakhogy azt hiszem, hogy segítségükre lehetek.
Tuppence-nek még valami az eszébe jutóit:
– Idáig kísért engem? – kérdezte szigorúan.
– Voltam olyan bátor.
– És miben gondolja, hogy a segítségemre lehet?
A férfi névjegyet vett elő és meghajtva magát, átnyújtotta a lánynak. Tuppence gondosan megnézte. „Mr. Ed-ward Whittington"... és a név alatt „Esthonia Üveghuta Társaság", a belvárosi iroda címével... Mr. Whittington ismét megszólalt:
– Ha holnap délelőtt 11 érakor méglátogatna, részletesen kifejteném ajánlatomat.
– Tizenegy órakor? – ismételte Tuppence kételkedve.
– Tizenegy órakor. Tuppence gyorsan határozott.
– Rendben van, ott leszek.
– Köszönöm. Jó estét.
Széles mozdulattal vette le a kalapját és elsétált. Tuppence pár pillanatig még ottmaradt, és utána bámult. Aztán megrázta a vállát, ahogy a foxikutyák szokták megrázni magukat.
– Megkezdődtek a kalandok – dörmögte a fogai között. – Vajon mit akarhat, hogy mit csináljak? Van magában valami, Mr. Whittington, ami egyáltalán nem tetszik nekem. De másrészt nem félek magától még egy kicsit sem. Amint már mondtam, és amint még bizonyosan sokszor fogom mondani, a kicsi Tuppence tud vigyázni magára, köszönöm!
Hirtelen bólintva, sebesen tovább ment. Töprengéseinek eredményeképpen azonban eltért az egyenes útirányból és bement az egyik postahivatalba. Ott pár pillanatig gondolkodott, – sürgöny blanketta! tartva a kezében. Az előbbi Öt shilling talán felesleges kiadása arra indította, hogy gyorsan cselekedjék, és elhatározta, hogy inkább kilenc pennyt dob ki hiába.
Ahelyett, hogy a rossz tollat és azt a sűrű fekete folyadékot használja, melyet a postahivatalban tintának neveznek, elővette Tommy ceruzáját, melyet bölcsen megtartott volt és gyorsan írni kezdett: „Hirdetés felesleges. Holnap megmagyarázom." Megcímezte Tommy-nak a klubba. Bizonv abból a klubból rövidesen ki fog kelleni lépnie Tommynak, ha csak a jó szerencse nem segít rajta, hogy meg bírja fizetni az esedékes tagsági díjat.
– Hátha megkapja? – vélte a lány. – Mindenesetre érdemes megpróbálni.
Beadta a sürgönyt az ablakon és sebes léptekkel indult hazafelé. Közben megállt az egyik péknél és három pennyért friss zsemlét vásárolt.
Piciny szobájában, fönt a legfelső emeleten, megette a zsemléket és a jövőre gondolt. – Mi lehet ez az „Esthonia Üveghuta Társaság"?... És ugyan miben lehetne nekik szolgálatukra? – Kellemes izgalmat érzett Tuppence erre B gondolatra. Akármi lesz is, a vidéki paplak gondolata egyelőre megint a háttérbe került. A holnapi napnak vannak lehetőségei.
Soká tartott, míg Tuppence aznap este elaludt s amikor végre mégis elnyomta az álom, azt álmodta, hogy Mr. Whittington rengeteg esthoniai üvegneműt mosatott el vele, és ez az üvegnemű megmagyarázhatatlan módon hasonlított a kórházi tányérokhoz.
Öt perccel tizenegy előtt.Tuppence megérkezett abba az utcába, amelyben az Esthonia Üveghuta Társaság irodái voltak. Ha idő előtt érkezik, az nem lesz jó, Tuppence tehát elhatározta, hogy előbb végigsétál az utcán és csak aztán megy föl. Így is történt. Tizenegyet ütött az óra.
Amikor belépett az épületbe. Az Esthonin Üveghuta Társaság irodái a legfelső emeleten voltak. Volt ugyan lift, de Tuppence inkább gyalog ment.
Kicsit kifulladva érkezett föl. Megállott az üvegajtó előtt, amelyre nagy betűkkel volt ráfestve az Esthonia Üveghuta Társaság neve.
Tuppence kopogtatott- Amikor belülről felhangzott a „szabad", lenyomta a kilincset és belépett a kicsi és meglehetősen piszkos külső irodába. Az ablak mellől, az íróasztal előtt álló székről középkorú úr kelt föl és kérdőleg jött 3 lány felé.
– Mr. Whittington vár engem – szólt Tuppence.
– Erre tessék, kérem – felelte a hivatalnok. Átment a szobán, kopogtatott az egyik kis ajtón, aztán félreállt, hogy beengedje a lányt.
Mr. Whittington hatalmas, iratokkal borított asztal mellett ült. Tuppence úgy érezte, hogy nagyon helyes volt az a vélemény, melyet tegnap alkotott Mr. Whittingtonról. Itt valami hiba volta kréta körül. Látszott rajta a jólét, és mégis oly nyughatatlan volt a tekintete – ez a kél dolog sehogyse fért össze, és kellemetlenül hatott.
Mr. Whittington fölnézett és bólintott.
– Így hát eljött? Örvendek. Üljön le, kérem.
Tuppence leült vele szemben az egyik székre. Ma reggel a szokottnál is kisebbnek és komolyabbnak látszott. Szelíden ült ott, lesütött szemekkel, míg Mr. Whittington az iratai közt keresgélt. Végül félretolta az írásokat és áthajolt az asztalon.
– Nos, kedves kisasszony, térjünk a tárgyra. – Mikor mosolygott, még szélesebb volt az arca. – Magának munka kellene? Hát én adhatok munkát. Mit szólna hozzá, ha 100 font lenne a fizetése, és ráadásul megtéríteném minden kiadását?
Mr. WhitHngton hátradőlt székében és két hüvelykujját a mellényébe akasztotta. Tuppence óvatosan szemügyre vette a férfit.
– És miféle munka lenne az? – kérdezte.
– Névleges, tisztára névleges. Kellemes kis utazás, ennyi az egész.
– Utazás? Hová?
Mr. Whittington ismét elmosolyodott.
– Párizsba.
– Oh! – szólt Tuppence elgondolkozva. Magában pedig ezt gondolta: – Persze, ha ezt apa most hallaná, menten elájulna! De valahogy nem látom Mr. Whittingtont a léha csábító szerepében.
– Igen – folytatta Whittington. – Mi is lehetne ennél gyönyörűbb? Az órát néhány, oh, nagyon kevés évvel hátrátolni és elmenni valamelyik Lánynevelő intézetbe Párizs környékén, ott oly sok van...
Tuppence a szavába vágott.
– Pensionnat?
– Igen. A Madame Colombier intézetéről lenne szó, az Avenue de Neuillyn.
Tuppence jól ismerte ezt a nevet. Ennél előkelőbb hely aztán már nem igen volt. Volt pár amerikai ismerőse, aki oda járt volt annak idején. Most már aztán sehogyse értette a dolgot.
– Azt akarja, hogy Madame Colombier leánynevelő intézetébe menjek? És mennyi időre?
– Hát az még attól függ. Talán három hónapra.
– Ennyi az egész? Más kikötései nincsenek?
– Semmi mást nem kívánok. Természetesen úgy menne, mint az én gyámleányom, és nem érintkeznék az ismerőseivel. Amíg ott lenne, a legteljesebb titoktartást kérném. Igaz is, ön ugye, angol?
– Igen.
– És mégis mintha kissé amerikai kiejtéssel beszélne.
– A kórházban a legjobb barátnőm egy amerikai lány volt, lehet, hogy eltanultam tőle. De erről hamar leszokhatok.
– Ellenkezőleg, talán még jobb is lesz, ha azt hiszik, hogy amerikai. Igen, határozottan azt hiszem, hogy jobb lesz így. Akkor tehát...
– Várjunk még, kérem, Mr. Whittington! Ugy látom, hogy a beleegyezésemről már egészen bizonyos.
Whittington csodálkozva nézett a leányra.
– Csak nem gondol arra, hogy ne fogadja el? Biztosíthatom, hogy Madame Colombier intézete a legjobb hírnek Örvend, és nagyon előkelő. És a fizetését is bőkezűen állapítottam meg.
– Igen, éppen ez az – mondta Tuppence. – A fizetésben csaknem túlságosan bőkezű Mr. Whittington. Nem értem azonban, hogy hogyan érhetnek meg Önnek ennyi pénzt a szolgálataim?
– Nem érti? – szólt Whittington szelíden. – Nos, mindjárt megmagyarázom. Bizonyára kaphatnék mást is, sokkal kisebb fizetésért, de hajlandó vagyok többet fizetni olyan fiatal lánynak, akinek van magához való esze, könnyen feltalálja magát, és jól el tudja játszani a szerepét. Ráadásul pedig azt kérem, hogy legyen tartózkodó és ne ostromoljon kérdésekkel.
Tuppence csendesen elmosolyodott. Érezte, hogy Whittington fölülkerekedett. De most mentőötlete támadt. Hirtelen azt kérdezte:
– Eddig nem történt említés Mr. Beresfordról. Mi lesz az ő szerepe?
– Mr. Beresford? – ütődött meg Whittington, – Ki az kérem?
– A társam – magyarázta Tuppence méltóságteljesen.
– Tegnap láthatta, hiszen együtt voltunk.
– Oh, igen- De attól tartok, hogy az ő szolgálataira, nem lesz szükségünk.
– Akkor nem is lesz az egészből semmi! – jelentette ki Tuppence, és fölállt. – Vagy mind a kettő, vagy egyik se. Sajnálom, de így van. Jó napot kívánok, Mr. Whittington.
– Várjon egy percig – tartóztatta Whittington. – Hátha valahogy el tudjuk intézni a dolgot. Üljön le kérem, miss... – Nem tudta a nevét, és kérdőleg nézett a lányra.
Tuppence lelkiismerete kellemetlenül szólalt meg, mert eszébe jutott a papája, a tiszteletes úr. Gyorsan kimondta hát azt a nevet, ami legelőbb az eszébe jutott.
– Jane Finn – mondta hirtelen és meghökkenve, szájtátva nézte a hatást, melyet ez az egyszerű név kiváltott.
Whittington arcáról mintha letöröltek volna minden barátságos vonást. Sötétvörös lett a dühtől, homlokán kidagadtak az erek, s mindemögött valami kételkedő, de mégis szorongó rémületet lehetett sejteni. A férfi előrehajolt és sziszegve, dühösen kérdezte:
– Szóval ez volt a kicsiny játéka, mi?
Tuppence, bár teljesen váratlanul érte mindez, mégse vesztette el a lélekjelenlétét. Fogalma sem volt, hogy mit akar a férfi ezzel mondani, de mivel mindig gyorsan váltott az esze, rögtön megértette, hogy föltétlenül „a víz felett kell maradnia", egyik kedvelt szójárását használva.
Whittington tovább beszélt:
– Egész idő alatt úgy játszott velem, mint a macska az egérrel, ugye? Kezdettől fogva tudta, hogy mit kívánok magától és mégis végigjátszotta ezt a komédiát. így áll a helyzet? – Most már nyugodtabban beszélt. Már nem volt olyan vérvörös az arca. Erősen figyelte a lány arcát. -Kinek járt a szája? Ritának? – faggatta feszülten.
Tuppence csak a fejét rázta. Kételkedett ugyan, hogy sikerül-e meghagyni tévedésében a férfit, de megsejtette, mennyire fontos, hogy azt az ismeretlen Ritát bele ne keverje a dologba.
– Nem – felelte az igazsághoz híven – Rita nem is tud rólam.
Whittington tekintete továbbra is a leány szemébe fúródott.
– Mennyit tud? – kérdezte hirtelen.
– Igazán nagyon keveset – felelte Tuppence, és örömmel látta, hogy Whittington nyugtalansága még fokozódott ahelyett, hogy csökkent volna. Ha azzal dicsekszik, hogy sokat tud, akkor a férfi esetleg nem hitt volna neki és megnyugodott volna.
– Ahhoz mégis eleget tudott – mondta Whittington csúfondárosan –, hogy ide beállítson, és kivágja ezt a nevet.
– A saját nevem is lehetne – jegyezte meg Tuppence hanyagul.
– Nem nagyon valószínű, igazán, hogy két lánynak éppen ugyanaz legyen a neve!
– Vagy az is lehet, hogy véletlenül ráhibáztam – folytatta Tuppence, áthatva az igazmondás győzelmi mámorától.
Mr. Whittington nagyot ütött öklével az asztalra.
– Hagyja abba a tréfálkozást! Mennyit tud? És mennyit akar kapni?
A négy utolsó szó nagy hatással volt Tuppence-re, annál is inkább, mert a reggeli bizony nem volt nagyon kiadós aznap, és tegnap is csak zsemle volt a vacsorája. Úgyhogy inkább kalandornőnek érezte magát, mint valami kalandos vállalkozás hősének, de mindenesetre látta, hogy itt bizony lehetőségek vannak. Kihúzta tehát magát és fölényesen mosolygott, mint aki kezében tartja a helyzet kulcsát.
– Kedves Mr. Whittington – mondta – mindenesetre jó lesz, ha nyílt kártyákkal játszunk. És kérem, ne legyen mérges. Hallotta, mikor tegnap azt mondtam, hogy az eszemből akarok megélni. Úgy látom, most bebizonyítottam, hogy van, miből megéljek! Elismerem, hogy tudok bizonyos nevet, de hátha „csak ennyi" az egész, amit tudok?
– Igen... de hátha _nem ennyi" az egész? – gúnyolódott Whittington.
– Látom, nem engedi meggyőzni magát, és még mindig félreismer – sóhajtotta Tuppence szelíden.
– Mondtam már egyszer, hogy hagyja abba az ostoba tréfát és térjünk a tárgyra. Engem nem csap be azzal, hogy a kis ártatlant adja. Sokkal többet tud, mint amit bevall.
Tuppence elhallgatott egy pillanatra, hogy megbámulja a saját tehetségét, aztán szelíden felelt
– Nem szeretnék önnek ellent mondani, Mr. Whittington.
– Így tehát rátérünk a rendes kérdésre... mennyit akar?
Most aztán Tuppence nem tudta, mit csináljon. Eddig minden kitűnően sikerült, de ha most valami nyilvánvalóan lehetetlen összeget mond, akkor talán mégis gyanút fog Whittington. Hirtelen kitűnő gondolata támadt.
– Mondjunk most egyelőre valami kis összeget, és később aztán megbeszéljük, alapasabban meghányjuk-vetjük a,dolgot.
Whittington csúnyán nézett reá.
– Szóval zsarolás?
Tuppence édesen mosolygott.
– Oh, nem! Nevezzük talán inkább szolgálati előlegnek.
Whittington dünnyögött.
– Tudja – magyarázta tovább Tuppence – én úgy szeretem a pénzt!
– A szemtelensége aztán igazán nem ismer határt – morgott Whittington, és a hangjában önkéntelen bámulatféle volt. – Jól rászedett engem. Azt hittem, hogy szelíd kislánnyal van dolgom, akinek épp elég esze van arra, hogy elvégezze azt a feladatot – amit rá akarok bízni.
– Az életben gyakran érik az embert meglepetések – bölcselkedett Tuppence.
– Azért valakinek mégis eljárt a szája – mérgelődött Whittington. – Azt mondja, hogy nem Rita volt. Vajon tényleg nem...? Oh, szabad!
Halk kopogtatás után a titkár lépett be és egy papírlapot tett a főnöke könyöke mellé.
– Épp most jött ez a telefonüzenet – mondta Whittington felkapta a papírlapot és elolvasta. Összeráncolta a homlokát
– Jól van, Brown. Köszönöm.
A titkár kiment, és becsukta az ajtót. Whittington Tuppence felé fordult.
– Jöjjön el holnap ugyanebben az órában. Most dolgom van. Kezdetnek itt van ötven.
Gyorsan kiválogatott pár bankjegyet és Tuppence felé tolta, azután felállt Nyílván türelmetlenül várta, hogy a lány elmenjen.
Tuppence megszámolta a pénzt, betette kézitáskájába és távozni készült.
– Jó napot Mr. Whittington – mondta udvariasan – vagy jobban mondva: a viszontlátásra! 
– Igen. A viszontlátásra! – Whittington szinte már ismét barátságos arcot vágott, és ez nem nagyon tetszett Tuppence-nek. – A viszontlátásra, kedves kisasszony.
Tuppence könnyű léptekkel szaladt le a lépcsőn. Bolond jókedve támadt- Felnézett az egyik városi órára és látta, hogy öt perc múlva tizenkettő lesz.
– Lepjük meg Tommyt! – mosolygott magában, és odaintette az első taxit.
A taxi a földalalti megállójánál állt meg. Tommy éppen az ajtóban állott- Tágra nyílt a szeme a csodálkozástól, amint odasietett, és Tuppence-t kisegítette a kocsiból. A lány barátságosan mosolygott reá és kissé mesterkélt hangon mondta:
– Fizesse ki, kérem; nincs aprópénzem, ötfontos bank jegy a legkisebb pénz, ami a zsebemben van!

Harmadik fejezet – AKADÁLY

Ez a pillanat lehetett volna dicsőségteljesebb is. Az volt a baj, hogy Tommy zsebeiben nem sok volt a dohány. Valahogy mégis sikerült kifizetnie a sofőrt, de csak úgy, hogy Tuppence-nek eszébe jutott, hogy van nála még néhány rézpénz, amit „kölcsönadott" Tommynak. A sofőr ugyan még így se igen volt megelégedve és néhányszor megforgatta tenyerében a pénzt, de ha dörmögve is, végül mégis odébb állt.
– Azt hiszem, Tommy, sokat adott ennek az embernek – jegyezte meg Tuppence ártatlan arccal. – Úgy láttam, mintha vissza akart volna adni belőle.
– Na hát – tört ki a szó Mr. Beresfordból, mikor végre felocsúdott álmélkodásából – mi a ... manónak kellett magának taxi?
– Attól féltem, hogy elkésem és megvárakoztatom felelte Tuppence szelíden.
– Attól... félt... hogy... elkésik! Te jó Isten! Ezt igazán nem értem! – csóválta a fejét Beresford.
– És igazán komolyan mondom – folytatta Tuppence nagy szemeket meresztve, hogy Ötfontos bankjegy a legkisebb pénz, ami a zsebemben van. "
– Nagyon jól játszotta a dolognak azt a részét, öreg, de azért az a majom sofőr nem ült ám föl magának, még fél percig sem!
– Nem – mondta Tuppence elgondolkozva – nem hitte. Látja, ez a legfurcsább: mikor az ember igazat mond, senki se hiszi el. Erre ma reggel jöttem rá. Na, de most menjünk villásreggelizni, jó lesz a Savoy?
Tommy vigyorgott.
– Ne menjünk inkább a Ritzbe?
– Mégis, ha meggondolom – tanakodott a leány – azt hiszem, legjobb lesz, ha a Piccadillybe megyünk. Az közelebb van és nem kell taxit fognunk. Gyerünk!
– Mondja, ez most a legújabb divat vicc dolgában? Vagy tényleg megzavarodott egy kicsit? – kérdezte Tommy.
– A második föltevés a helyes. Pénzhez jutottam, és az örömtől valóban megzavarodtam egy kicsit! Az elmebajnak ezt a változatát pedig úgy gyógyítják a legjobb specialisták, hogy a betegnek „homár á l'americainer" rendelnek előételnek, utána csirkét Newberg-módra és végül Peche Melbat. Legjobb lesz, ha mi is ezt eszünk. Gyerünk hát hamar!
– Mondja, Öreg Tuppence, igazán, mi történt magával?
– Oh hitetlen Thomas! – Tuppence gyors mozdulattal kinyitotta kis táskáját. – Ide nézzen... no meg ide... és ide!
– Szent Habakuk! Ugyan ne lobogtassa úgy az egyfontosokat!
– Nem egyfontosak. Ötször annyit érnek, sőt ez tízszer annyit!
Tommy nyögött,
– Valahol, úgy látszik, berúgtam és nem vertem észre. Álmodom most, Tuppence, vagy igazán a maga kezében van az a sok Ötfontos bankjegy?...
– Nem álmodik! És most jön vagy nem jön villásreggelizni?
– Megyek én akárhová. De mondja, mit csinált? Kirabolta valamelyik bankot?.
– Mindent a maga idejében. Micsoda szörnyű hely ez a Piccadilly Circus! Az az óriási autóbusz egyenesen nekünk jön. Rémes lenne, ha elgázolná az ötfontosokat!
– Menjünk a reggeliző terembe? – kérdezte Tommy, mikor végre baj nélkül megérkeztek a túlsó járdára.
– A másik drágább – mondta Tuppence elgondolkozva.
– Az ilyen fölösleges prédaságot a legszigorúbban elítélem – intette Tommy. – Jöjjön, menjünk le.
– De egészen bizonyos benne, hogy odalent is megkapok mindent, amire vágyom?
– Azt a sok, egészségtelen dolgot, amit az előbb felsorolt?... Hát persze, hogy megkapja... annyit minden esetre, amennyit megehet nagyobb veszedelem nélkül.
– És most mondja – szólalt meg Tommy, mikor a pincérek végre mind fölhord ták asztalukra azokat az előételeket, amelyekről Tuppence álmodott. Tommy már borzasztó kíváncsi volt.
Miss Cowley elmondta az egész történetet
– Legfurcsább az egészben az – mondta végül –, hogy kitaláltam a Jane Finn nevet! Nem akartam a saját nevemet megmondani, szegény papa miatt, mert aggódtam, hogy hátha valami gyanús ügybe keveredem.
– Talán igaza van – mondta Tommy lassan. – De a Jane Finn nevet nem maga találta ki.
– Ugyan?
– Nem, nem – rázta a fejét Tommy. – Én mondtam magának. Nem emlékszik, azt mondtam tegnap, hogy. hallottam két embert beszélgetni valami Jane Finn nevő nőről? Onnan jutott magának eszébe az a név.
– Igaz. Hát persze! – döbbent meg Tuppence. – Most már emlékszem. Milyen különös! – Fejcsóválva töprengett magában, majd hirtelen felkapta a fejét.
– Tommy!
– Nos?
– Milyenforma volt az a két ember, aki Jane Finnről beszélt?
Tommy összeráncolt homlokkal gondolkozott.
– Az egyik nagy darab, kövér ember volt. Borotvált képű – ha jól emlékszem – és sötét hajú.
– Ez ő! – kiáltott föl Tuppence. – Ez Whittington! És a másik?...
– Arra már nem emlékszem. Nem figyeltem meg jobban. Igazán csak az idegen hangzású névre lettem figyelmes.
– És még azt mondják, hogy nincsenek különös játékai a véletlennek! – nevetett Tuppence és boldogan látott hozzá a Peche Melbához.
De Tommy elkomolyodott
– Mondja, öreg Tuppence, mégis mit gondol: mi lesz ebből?
– Még több pénz – felelte a lány.
– Azt tudom. Maga mindig csak egy dologra tud gondolni egyszerre. Azt kérdem, hogy mi most a legközelebbi teendő? Hogy fogja tovább játszani ezt a kis játékot?
– Óh! – Tuppence leletté a kanalat. – Igaza van, Tommy, elég kemény dió lesz.
– Arra is kell gondolni, hogy nem fog mindig sikerülni, így felültetni őt Előbb-utóbb csak rájön a huncutságra. Különben se tudom, hogy nem lehet-e ezért beperelni magát, zsarolás rímén.
– Óh, dehogy! Zsarolás az, ha valaki azt mondja, hogy elmond valamit, ha nem adnak pénzt. Már most én ezzel szemben nem mondhatnék semmit, mert nem is tudok semmit.
– Hm – dünnyögte Tommy kételkedve. – Szóval mit fogunk csinálni? Ma reggel Whittington sietett megszabadulni magától, de máskor majd azt fogja akarni, hogy mondjon neki valamit, mielőtt kirukkol a pénzével. Majd megkérdezi, hogy mit tud és honnan szedte az értesüléseit, és még száz más dolgot kérdez, amire maga azt se fogja tudni, hogy mit feleljen. Mit fog csinálni akkor?
Tuppence összeráncolta a szemöldökét, és nagyon komoly arcot vágott.
– Ezt meg kell gondolni. Rendeljen török kávét, Tommy, attól gyorsabban mőködik az eszem. Jaj, de sokat ettem!
– Igen, mondhatnám, hogy valósággal falt! En is borzasztó sokat ettem, de jobban megválogattam az ételeket mint maga... Két feketét! – (Ez a pincérnek szólt.) – Azaz egy kapucinert és egy törököt
Tuppence mélyen elgondolkodva, kortyonként itta a kávéját, és szigorúan leintette Tommyt, mikor beszélni akart
– Csönd. Most gondolkozom.
– Közeledik a pelmanizmus felé – mondta Tommy és elhallgatott
– Megvan! – szólalt meg végre Tuppence. Kész a terv.
Első dolgunk nyilván az, hogy megtudjunk valamit az egész dologról. Tommy tapsolt.
– Ne csúfolódjék. Csakis Whittington által tudhatunk meg valamit. Meg kell tudnunk, hogy mi a foglalkozása, hol lakik, szóval a nyomában kell lennünk. Én nem kísér gethetem, mert engem ismer, de magát csak egy pillanatra látta a Lyonsban, magát biztosan nem ismertné meg. Utóvégre is egyik fiatalember olyan, mint a másik.
– Tiltakoznom kell ez utóbbi megjegyzése ellen. Szent meggyőződésem, hogy kellemes vonásaimmal és előkelő megjelenésemmel a legnagyobb tömegből is kiütközöm..
– Tervem a következő – folytatta Tuppence, rá se hederítve Tommyra. – Holnap elmegyek egyedül. Ugyanügy fogok cselekedni, mint ma. Nem baj, ha nem is kapok rögtön pénzt. Ötven fontból pár napig megélhetünk.
– Sőt tovább is!
– Maga majd a ház körül fog ólálkodni. Amikor kijövök, nem állok szóba magával, mert hátha figyelnek. Valahol a közelben meghúzódom, és amikor Whittington kijön az épületből, kiejtem a zsebkendőmet vagy valamit, és akkor maga induljon!
– Hova induljak?
– Hát a nyomába, amerre megy, csacsi!... Nos, jól kieszeltem?
– Könyvekben szokott ilyesmit olvasni az ember. Azt hiszem, hogy a valóságban roppant buta érzés lehet óraszámra ácsorogni az utcán. Az emberek nem fogják érteni, hogy miért vagyok ott, ha nincs semmi dolgom.
– A Cityben senki se fogja észrevenni. Ott mindenkinek annyi a dolga és mindenki úgy siet, hogy észre se veszik magát.
– Már másodszor sérteget, hallja!... Na, nem baj, megbocsátok. Különben egészen mulatságos lesz. Mit csinál ma délután?
– Hál – mondta Tuppence elgondolkozva – kalapokra gondoltam..! Vagy talán selyemharisnyákra. Vagy talán...
– Vigyázat! Ötven (ont nem tart örökké! – intette óvatosságra Tommy. – Inkább menjünk ebédelni valahová és menjünk színházba ma este.
– Helyes.
Nagyon kellemesen telt el a nap. És még kellemesebben az este. Az ötfontos bankjegyek közül kettő menthetetlenül meghalt.
Másnap reggel találkoztak a megállapodott időben és B City felé mentek. Tommy az utca túlsó oldalán várt, míg Tuppence bement a házba.
Tommy lassan elsétált az utca végéig és vissza. Mikor ismét a ház elé ért, Tuppence átszaladt a kocsiúton.
– Tommy!
– Igen. Mi van?
– Bezárták a boltot. Nem hallja senki, hiába kopogok.
– Furcsa.
– Ugye? Jöjjön föl velem és próbáljuk meg még egyszer.
Tommy felment a lánnyal a lépcsőn. A harmadik emeleten fiatal tisztviselő lépett ki az egyik irodából. Egy pillanatig habozott, aztán Tuppence-hez fordult.
– Az Esthonia Üveghutát keresi?
– Igen, kérem.
– Megszűnt. Tegnap délután. Úgy hallom, a társaság fölszámolt. Nem mintha tudnék valamit eddigi működéséről. Az irodahelyiségek mindenesetre kiadók.
– Köszönöm – hebegte Tuppence. – Nem tudja véletlenül Whittington lakáscímét?
– Bizony nem. Meglehetős hirtelen történt a távozásuk.
– Köszönjük szépen – szólt Tommy. – Gyerünk, Tuppence Lementek a lépcsőn, és az utcára érve, tanácstalanul néztek egymásra.
– Ezzel végeszakadt – mondta Tommy végül.
– Erre nem is gondoltam – szomorkodott Tuppence.
– Ne búsuljon, kis öreg, ezen már nem segíthetünk.
– S hátha mégis! – Tuppence felvetette határozott vonalú, kicsi állát. – Azt hiszi, hogy ezzel most vége? Hát akkor téved! Még csak most kezdődik!
– Mi kezdődik most?
– A mi kalandunk! Hát nem látja, Tommy, hogy ha annyira megijedtek, hogy így ész nélkül futásnak erednek, akkor valami nagyon komoly magja lehet ennek a Jane Finn ügynek! Nos, mi majd kihámozzuk. A nyomukban leszünk! Ügy fogunk dolgozni, mint az igazi detektívek!
– Csakhogy nem maradt itt senki, akinek, a nyomába eredhessünk.
– Éppen azért kell elölről kezdenünk az egészet. Hol van a ceruzája? Ja, nálam. Várjon egy percig... ne zavarjon. Megvan! – Tuppence visszaadta a ceruzát, és megelégedetten nézte a papírlapot, amire felírt valamit.
– Mi ez?
– Hirdetés.
– Csak nem fogja mégis újságba tenni azt a tegnapit.
– Nem. Ez most egészen más.
Átadta a cédulát Tommynak, aki hangosan olvasta föl a következő hirdetést:
„Kérünk Jane Finnre vonatkozó bármilyen értesítést, Y. A. címre."

Negyedik fejezet KI AZ A JANE FINN?

A következő nap lassan telt el. A kiadásokkal óvatosnak kellett lenni. Kellő takarékoskodás mellett negyven font soká eltart. Szerencsére szép volt az idő és – a séta nem kerül pénzbe – mondotta Tupppence. Esti szórakozásukról az egyik közeli mozi gondoskodott.
Szerda a csalódás napja volt. Csütörtökön aztán megjelent a hirdetés. Péntekre várhatók a válaszlevelek Tommy lakására... Tommynak becsületszavát kellett adnia, hogy nem bontja ki ezeket a leveleket, ha ugyan jönnek, ellenben elmegy a Nemzeti Múzeumba, ahol Tuppence tíz órától kezdve vár rá.
A találkára Tuppence érkezett meg elsőnek. Leült az egyik piros bársonyülésre, és mereven nézte Turner képeket, de voltaképpen egyetlenegyet se látott meg mindaddig, míg az ismerős alak be nem fordult a terembe.
– Nos? – ugrott föl a lány ideges érdeklődéssel.
– Nos, mondja, melyik a kedvenc képe – érdeklődött Mr. Beresford. Igazán bosszantó volt.
– Ne legyen oly kiállhatatlan. Nem jött semmiféle válasz? 
Tommy a fejét rázta mélységes, kicsit talán túl mélységes szomorúsággal.
– Nem akartam magának csalódást okozni, öreg Tuppence, azzal, hogy rögtön megmondjam. Igazán szomorú. Kárba veszett pénz. – Sóhajtott egyet. – Hát így van, mit tegyünk! A hirdetés megjelent... és csak két válasz jött
– Adja ide hamar. Hogy lehetett ilyen utálatos.
– Nem illik ilyen gorombán kiabálni Tuppence! A Nemzeti Múzeumban nagyon szigorúak, tudja, ez állami! És különben is már többször mondtam, hogy magának, egy pap leányának...
– A színpadon kellene lennem! – végezte be helyette Tuppence a mondatot.
– Nem azt akartam mondani. De ha most már úgy érzi, hogy kellően kiélvezte az örömet, amit az én jóvoltomból fokozottan élvezhetett, mert meglepetésszerűen jött a teljes reménytelenség után – és ne felejtse el kérem, hogy mindezt díjmentesen nyújtottam! Legjobb lesz, ha áttérünk postánkra, amint mondani szokás.
Tuppence nem volt olyan szertartásos. Hirtelen kirántotta Tommy kezéből a két drága borítékot, és alaposan megnézte.
– De vastag ez a papíros. Látszik rajta a jómód. Ezt , hagyjuk utoljára és előbb a másikat nyitjuk ki.
– Igaza van. Egy, kettő, három, rajta!
Tuppence kicsi hüvelykujja felszakított a borítékot Kivette a levelet.

Tisztát Uram!
A ma reggeli lapban megjelent hirdetésével kapcsolatban lehet, hogy szolgálatára lehetek. Tatán felkereshetne a fent jelzett helyen holnap délelőtt tizenegy órakor.
Őszinte híve
A. Carter.

– 27 Carshalton Gardens – olvasta Tuppence a címet. – Az ott van a Gloucester Road irányában. Van időnk ha földalattival megyünk.
– A haditerv tehát a következő lesz – mondta Tommy.
Most én kerülök sorra, és megkezdem a támadást. Amikor Mr. Carter színe elé kerülök, jó reggelt kívánok neki. Ő viszonozza a szokásos köszöntést hozzáteszi, hogy „parancsoljon leülni, Mr. Mire én gyorsan és sokatmondóan azt felelem: „Edward Whittington!"... Mr. Carter erre lángvörös lesz és rémülten kérdi: „Mennyit akar?"... A szokásos ötven fontnyi tiszteletdíjat zsebre vágva én eltávozom, lent az utcán találkozunk és már megyünk is a következő címre, hogy ott megismételjük az előadást
– Ne legyen olyan csacsi, Tommy. Most lássuk a másik levelet. Oh, ez a Ritzből jött!
– Ötven font helyett: száz!
– Én olvasom:

„Tisztelt Uram!
Hirdetése ügyében nagyon örülnék, ha villásreggeli idejében felkeresne. Őszinte híve
Július P. Hersheimmer”

– Ha! – szólt Tommy. – Ez valami huncut német, vagy talán amerikai milliomos, akinek nem volt szerencséje az ösci megválogatásában. Mindegy: villásreggeli idején ott leszünk. Szeretem ezt az időpontot., az ilyen találkozásokon minden okos ember betegre eszi magát.
Tuppence helyeslően bólintott:
– Na, most lássuk Cartert. Jó lesz, ha megyünk. 
Carshalton Gardens nagyon rendes utcának látszott. A házak mind egyformák voltak és elegánsak, Tuppence szerint – „mint az úrinők". A 27-es számnál csengettek. A szobalány, aki ajtót nyitott nekik, olyan rendes kis teremtés volt, hogy Tuppence reményei már a látásától is alább szálltak. Tommy Mr. Cartert kérte és a szobaleány kis irodába vezette őket a földszinten. Alig egy perc múlva kinyílt az ajtó és magas, keskeny fejű, madárarcú, fáradt modorú ember lépettbe rajta.
– Mr. Y. A.? – mondta, és mosolygóit. A mosolyában volt valami határozottan vonzó. – Kérem, üljenek le, mind a ketten.
Szót fogadtak. A férfi, úgy látszik, nem volt hajlandó elkezdeni a beszélgetést és így Tuppence volt kénytelen megszólalni.
Szeretnénk valamit tudni... azaz nem lenne szíves közölni velünk, hogy mit tud Jane Finnről?
– Jane Finn? Ah! – Mr. Carter gondolkozni látszott. – Hát az a kérdés, hogy Önök mit tudnak róla?
Tuppence kihúzta magát.
– Nem tudom, hogy ez mennyire érdekelheti önt?
– Nem? Pedig bizony nagyon érdekel... Igazán. – Ismét elmosolyodott a maga fáradt módján, és elgondolkozva tette hozzá: – Szóval ismét csak megérkeztünk ehhez a kérdéshez. Mit tudnak önök Jane Finnről?
– Ejnye ejnye – folytatta, míg Tuppence hallgatott – valamit csak kell tudniuk, hogy így hirdettek lapban? -Kissé előrehajolt és szelíden, rábeszélő hangon tette hozzá: – Ha megmondaná nekem...
Mr. Carter egyéniségében volt valami különös mágneses erő. Tuppence láthatólag igyekezett mentesíteni magát ez alól a hatás alól, és így felelt:
– Azt nem tehetjük meg, ugye, Tommy?
Legnagyobb csodálkozására azonban Tommy nem jött a segítségére. A fiatalember le sem vette a szemét Mr. Carterról s amikor megszólalt, szokatlan tisztelet csendült ki a hangjából.
– Attól tartok, hogy az a kevés, amit tudunk, nem sokat ér méltóságodnak. De ezt a keveset legalább elmondhatjuk.
–Tommy! – Tuppence elkiáltotta magát csodálkozásában.
Mr. Carter megfordult a székén. Szemei kérdően fürkészték Tommy arcát
Tommy bólintott.
– Igen, méltóságos uram, rögtön megismertem. Franciaországban láttam, amikor a C osztálynál voltam.Amint belépett a szobába, tudtam...
Mr. Carter felemelte a kezét
– Ne említsünk neveket, kérem. Engem itt Mr. Carter néven ismernek. Ez különben az unokanővérem háza. Néha kölcsönadja nekem a házát, amikor arról van szó, hogy ne legyen hivatalos jellege a működésemnek. Nos – folytatta, hol az egyikre, hol a másikra nézve-ki meséli cl nekem ezt a történetet?
– Kezdje el, Tuppence, a maga élményeiről van szó – mondta Tommy.
– Igen, igen, halljuk.
Tuppence engedelmesen el is mondta az egészet, kezdve az „Ifjú kalandorok R.T." megalapításától egészen vé-
Mr. Carter szó nélkül hallgatta az elbeszélést, és megint nagyon fáradtnak látszott. Időnként végighúzta kezét a száján, mintha a mosolygását akarná elrejteni. Mikor a leány befejezte, komolyan bólintott.
– Nem sok. De sokra enged következtetni. Igazán sokra. Ha nem haragszanak meg érte, megmondom, hogy különös emberpárra akadtam magukban. Nem tudom, de lehet hogy elérnek valami sikert ott, ahol mások semmit se tudtak elérni. Tudják, én hiszek a vak szerencsében... mindig is hittem benne...
Egy pillanatra elhallgatott, azután tovább beszélt:
– Nos, mi legyen? Maguk kalandot keresnek. Volna kedvük nekem dolgozni? Persze, nem hivatalosan. A kiadásokat megtérítjük és fizetést is adunk.
Tuppence-nek tátva maradt a szája a csodálkozástól és a szemei mind nagyobbak és nagyobbak lettek.
– Mi lenne a teendőnk? – kérdezte halkan.
Mr. Carter elmosolyodott.
– Csak az, hogy folytassák, amit már megkezdték. Találják meg Jane Finnt.
– Igen de... ki az a Jane Finn? 
Mr. Carter komolyan bólintott.
– Igen, azt hiszem, joguk van arra, hogy megtudják. Hátradőlt a székében, keresztberakta a lábait és ujjait egymásra támasztva, halkan, egyhangúan beszélni kezdett:
– Maguknak semmi közük a titkos diplomáciához, ami – mellesleg megjegyezve – majdnem mindig rossz taktika! Elég lesz, ha annyit mondok, hogy 1915 elején megíródott bizonyos okmány. Ez valami titkos egyezménynek – békének, vagy hívják, aminek akarják – volt a tervezete- A különböző államok képviselői aláírásra készen megszerkesztették és pedig Amerikában, mert Amerika akkor még semleges volt Valami Danvers nevű fiatalembernek kellett volna ezt a tervezetet Angliába hoznia. Külön ezért indult el, át Angliába. Azt hitték, hogy sikerült annyira titokban tartani az egész dolgot, hogy senki se tudott róla semmit. Az ilyen remény azonban rendszerint hiú ábránd. Mindig akad valaki, akinek szájában nem áll meg a szó.
– Danvers a Lusitania gőzösön indult Angliába. A fontos iratokat viaszosvászonba varrva hozta. Ekkor történt, hogy a Lusitaniát két torpedótalálat érte és elsüllyedt.
Danvers az eltűntek közt volt Később aztán kihalászták a holttestet a tengerből és minden kétséget kizáróan felismerték. De nem találták meg nála a viaszosvászon csomagot!
– Már most az volt a kérdés, hogy elvették-e tőle vagy ő maga átadta-e valaki másnak? Az utóbbi lehetőség mellett szólt az is, hogy az alatt a pár perc alatt, míg a meg torpedózott hajó süllyedt és a mentőcsónakokat vízre bocsátották, voltak, akik látták, hogy Danvers egy fiatal, amerikai leánnyal beszélget. Senki se látta azonban, hogy tényleg átadott-e valamit a leánynak, de nem lehetetlen, hogy mégis megtette ezt Én magam lehetségesnek tartom, hogy rábízta az iratokat erre a leányra. Bizonyára arra gondolt, hogy neki, mint nőnek, könnyebb lesz meg menekülnie a hajótörésből, és akkor eljuttathatja rendeltetési helyükre az iratokat. Legalább is több esélye lesz erre, mint Danversnek.
– Ha föltesszük, hogy így történt, akkor felmerül a kérdés, hogy hol van a leány és mit csinált az okmányokkal? Utólag az az értesítés jött Amerikából, hogy Danverst nyomon követték útján. Vajon ez a lány összeköttetésben állott – e Danvers ellenségeivel?
Vagy az okmányok átvétele után most már nem ó került-e sorra... míg végül sikerült csellel vagy erőszakkal elvenni tőle az okmányokat?
– Azonnal hozzáláttunk a lány felkutatásához. Ez egész váratlanul roppant nehéz lett. A neve: Jane Finn megjelent ugyan a megmenekültek névsorában, de maga a leány, úgy látszik, nyomtalanul eltűnt Érdeklődtünk előélete iránt, de ez se sokat lendített a dolgon. Árva leány volt, és egy nyugati államban valami kis iskolában tanított. Az útlevele Párizsba szólt, az egyik ottani kórházban kellett volna jelentkeznie szolgálattételre. Önként ajánlotta volt föl a szolgálatait és némi levelezés után megegyeztek- Mivel a hajótörés után a megmenekültek közt látták a nevét, a kórház igazgatóság, természetesen, nagyon csodálkozott azon, hogy a leány nem Jelentkezett náluk és különben se adott életjelt magáról.
– Mindent megpróbáltunk, hogy a nyomára bukkanjunk a fiatal leánynak, de hiába. Végigkutattuk érte egész Írországot, de attól a pillanattól kezdve, hogy az angol partokra lépett, teljesen nyoma veszett Az egyezségtervezetet senki fel nem használta – bár ennek semmi akadálya nem lett volna – és így végül is azt hittük, hogy Danvers mégis elpusztította az okmányokat. A háborúnak újabb korszaka kezdődött, a diplomáciai helyzet ennek megfelelően átalakult, és az egyezségtervezetet sem szerkesztették meg újra. Sőt a legerélyesebben megcáfol
ták azokat a híreszteléseket, hogy ilyen tervezet valaha is készült. Jane Finn eltűnése is feledésbe ment és az egész dolog elfelejtődött.
Mr. Carter elhallgatott és Tuppence türelmetlenül kérdezte:
– De miért lett most ismét aktuális ez a dolog? Hiszen most már vége a háborúnak!
Mr. Carter modora mintha megélénkült volna.
– Azért, mert úgy látszik, hogy a2 iratokat mégsem semmisítették meg, és ha ma előkerülnek, egészen más és végzetes jelentőségük lesz.
Tuppence nagyot nézett. Mr. Carter bólintott
– Igen, öt évvel ezelőtt az egyezségtervezet fegyver volt a mi kezünkben. Ma is fegyver... de ezúttal az ellenségeink kezében. Borzasztó baklövés volt Ha nyilvánosságra kerülnének az egyezség feltételei, ennek rettenetes következményei lennének... Újabb háborúra vezethetne... csakhogy most nem Németország lenne az ellenfeleink! Én ugyan nem hiszek ebben a legvégzetesebb katasztrófában, de annyi bizonyos, hogy ez az okmány olyan államférfiakat kompromittál, akiket nem tudunk nélkülözni és akiknek jó hírnevén éppen most nem szabad, hogy csorba essék. Olyan jelszót adna kezébe a Munkáspártnak, amelynek senkise tudna ellenállni, pedig véleményem szerint a Munkáspárt kormányra jutása alighanem tönkretenné a brit gazdasági helyzetet... De ez még mind semmi az igazi veszélyhez képest!
Egy pillanatra elhallgatott, aztán nyugodtan hozzátette:
– Talán hallották vagy olvasták, hogy a jelenlegi munkászavargások mögött bolsevista izgatás rejtőzik?
Tuppence bólintott.
– És ez igaz – folytatta MY. Carter. – A bolsevista arany – valósággal özönlik ebbe az országba, hogy előkészítse a forradalmat. Van itt valaki, akinek igazi nevét nem tudjuk, mert a sötétben dolgozik, és csakis saját céljait szolgálja. A munkászavargások mögött a bolsevisták állnak, s a bolsevisták mögött ez a titokzatos ember áll. Ki ez az ember?... Nem tudjuk. Mindig úgy beszélnek róla, mint Mr. Brownról. Jó álnév; legalább tizenötezer angolt hívnak így. Valami azonban egészen bizonyos: korunknak ez a Mr. Brown a legtehetségesebb gazembere. Bámulatos szervezettel dolgozik. A háború alatt a békepropaganda legnagyobb részét ö szervezte, és ő is látta el pénzzel- Mindenütt ott vannak a kémei.
– Nem angol honpolgárságot szerzett német? – kérdezte Tommy-
– Sőt ellenkezőleg, minden jel azt mutatja, hogy született angol. Németbarát volt, ahogy búrbarát lett volna Kruger idejében, amikor Dél-Afrikában harcoltunk. Nem tudjuk, hogy tulajdonképpen mire törekszik... valószínűleg valami olyan hatalomra, amire még nem volt példa a világtörténelemben. Semmiféle adatunk nincs arra vonatkozólag, hogy mint ember és egyéniség milyen lehet. Állítólag még a követői se tudják, hogy kicsoda. Ahányszor kereszteztük a nyomait, mindig csak mellérendelt szerepet játszott Mindig valaki más játssza a főszerepet. De utólag mindig rájövünk, hogy a háttérben észrevétlenül ott volt még valaki... cseléd vagy irodatiszt és a vége aztán az, hogy Mr. Brown szokása szerint, kámforrá vált és megint kicsúszott a kezünkből.
– Oh! – Tuppcnce felugrott – vajon nem...
– Nos?
– Emlékszem, hogy Mr. Whittington irodájában is volt valami titkárféle. És Whittington Mr. Brownnak szólította. Nem gondolja...?
Carter elgondolkozva bólintott.
– Nagyon valószínű. Az a különös, hogy rendesen megemlítik valahogy ezt a nevet. A lángész rögeszméje. Van valamilyen fogalma arról, hogy milyen volt a külseje annak a Mr. Brownak?
– Igazán nem néztem meg közelebbről. Olyanforma volt, mint bárki más, semmi különöset nem vettem észre rajta.
Carter a szokott fáradt módján sóhajtott.
– Mr. Brownról mindig ezt mondja mindenki! Szóval telefonüzenetet hozott annak a Whittingtonnak. Nem emlékszik, látott telefonkészüléket a külső irodában?
Tuppcnce gondolkozott
– Nem. Azt hiszem, nem láttam telefont
– Ez az. Mr. Brown a _telefonüzenet" formájában rendelkezett. Természetesen kihallgatta egész beszélgetésüket. Az üzenet átvétele után adott Whittington magának pénzt, és mondta, hogy jöjjön el másnap?
Tuppence igent intett
– Akkor kétségtelenül Mr. Brown keze! Ebből láthatják – folytatta Carter pillanatnyi szünet után –, hogy milyen ellenféllel állnak szemben. Valószínűleg korunknak legélesebb elméjű gonosztevője ez a Mr. Brown. Nem nagyon tetszik nekem az egész dolog, tudják. Maguk nagyon fiatalok, mind a ketten. Nem szeretném, ha valami bajuk történne.
– Erről szó se lehet! – biztosította Tuppence roppant határozottsággal.
– Én majd ügyelek reá, méltóságos uram – tódította Tommy.
– Én meg majd magára ügyelek! – vágott vissza Tuppence. határozottan kifogásolva Tommy gyámkodását.
– Jó, hát ügyeljenek egy másra – mosolygott Mr. Carter.
– Most pedig beszéljünk ismét komolyan. Valami rejtély van e körül az egyezségtervezet körül, aminek még nem sikerült a nyomára jönnünk. Egyenesen és minden kétséget kizáróan megfenyegettek vele. A forradalmi elemek úgyszólván kimondták a szól, hogy a kezükbe van, és adott pillanatban majd előállnak vele. Másrészt megint kitűnt, hogy nincsenek tiszta an a benne foglalt feltételekkel, tehát alieha van a kezükben az okmány. A kormány azt hiszi, hogy csak be akarják csapni, és hogy helyesen-e vagy sem, megítélni nem tudom, továbbra is
tagadja, hogy volna ilyen okmány. A magam részéről nem osztom teljesen a kormány nézetét. Történtek ugyanis indiszkréciók, elhangzottak egyes megjegyzések, amelyekből arra lehet következtetni, hogy nemcsak puszta fenyegetésről van szó. Valahogy úgy látom a dolgot, mintha kezükben lenne ugyan az áruló okmány, de nem tudják elolvasni, mert rejtjelezve van... holott mi
tudjuk, hogy ez nem áll, mert az egyezségtervezet nem volt rejtjelezve, természeténél fogva nem is lehetett. Ez a feltevés tehát nem helytálló- De valami van a dologban. Persze, az sem lehetetlen, hogy Jane Finn meghalt, bár én valahogy mégse hiszem ezt! A legkülönösebb a dologban mégis az, hogy-tőlünk akarnak adatokat szerezni Jane Finnről.
– Hogy-hogy?
– Igen. Vannak Jelek, amelyekből ez látszik. Megerősíti felfogásomat miss Cowley elbeszélése is. Ók tudják, hogy mi keressük s erre előállítják Jane Finnt, – például Párizsban az egyik leánynevelő intézetben.
Tuppence nagyot nézett és Mr. Carter elmosolyodott.
– Senkinek sincs fogalma arról, hogy milyen is volt ez a leány, hát ebből nem lehet baj. Kitalálnak valami mesét, feladják neki a leckét és megbízzák, hogy szedjen ki belőlünk minél több adatol. Ugye, most már világosan látják a helyzetet?
– Szóval ön azt hiszi -Tuppence itt megállt, hogy jobban megértse – hogy valóban Jane Finn néven akartak engem Párizsba küldeni?
Mr. Carter mosolya a szokottnál is fáradtabbnak látszott.
– Én, tudja, hiszek a véletlenben – mondta.

Ötödik fejezet- MR. JÚLIUS P. HERSHEIMMER

– Nahát – szólt Tuppence, mikor magához tért a nagy csodálkozástól – ez igazán olyan, mintha a sors rendelése lenne. Carter bólintott.
– Értem, hogy mit akar ezzel mondani. Magam is babonás vagyok. Szerencse dolga sok minden. Úgy látszik, maga a sors választotta ki magát erre a feladatra. Tommy halkan elnevette magát.
– Szavamra mondom, nem csodálom, hogy Whittington megriadt, amikor Tuppence kivágta Jane Finn nevét – mondta. – Az ő helyében én is megriadtam volna. De attól tartok, méltóságos uram, hogy túlságosan sok idejét raboljuk el. Ad még valamilyen utasítást, mielőtt hozzá
fogunk a dologhoz?
– Nem. Szakembereim, akik a rendes, sablonos módon dolgoztak, megbuktak. Maguk fantáziát visznek a dologba, és teljesen elfogulatlanok lesznek. De ha nem is lesz vele sikerük, azért ne veszítsék el a bátorságukat Először is, most valószínűleg gyorsítani fogják a tempót.
Tuppence nem értette a dolgot és összehúzta a szemöldökét.
– Amikor miss Cowley Whittingtonnal beszélt, még bőven volt idejük. Értesüléseim szerint a jövő év elejére tervezték a nagy „coup"-t. Azonban a kormány törvényhozási úton akar intézkedni, és sikeresen elintézi majd a fenyegető sztrájk kérdését. Ezt ők hamarosan megtudják – sőt talán máris tudják – és ez valószínűleg dűlőre viszi a dolgot. Magam is szeretném, ha így lenne. Mert minél kevesebb idejük van terveik előkészítésére és végrehajtására, annál jobb- Csak figyelmeztetni akarom magukat, hogy nincs nagyon sok idejük, és ne búsuljanak, ha nem sikerül a tervük. Mert nem könnyű dologba fogtak. Ennyi az egész.
Tuppence felállott
– Azt hiszem, egészen üzletszerűen kell kezelnünk ezt a kérdést. Mennyi az, egész pontosan, amire számíthatunk öntől, Mr. Carter?
Mr. Carter ajka kissé megremegett, de röviden felelt;
– Pénzre, természetesen csak ésszerű határokon belül, információra bármely kérdésben, de semmi hivatalos támogatására. Ezzel azt akarom mondani, hogy ha bajba keverednek a rendőrséggel, én hivatalosan nem segíthetek maguknak. Maguk a saját felelősségükre dolgoznak.
Tuppence komolyan bólintott.
– Ezt teljesen értem. Majd összeírok mindent, amit tudni szeretnénk, mihelyt lesz időm gondolkozni. De most... pénz dolgában...
– Igen, miss Tuppence. Azt akarja ezzel kérdezni, hogy mennyi lesz?
– Nem egészen. Most egyelőre van pénzünk, de majd ha kelleni fog...
Készenlétben lesz és várni fog magukra.
~ Es nem megfordítva lesz? – aggódott Tuppence –, hogy nekünk kell várnunk a pénzre?... Tudja, nem akarok semmi rosszat mondani a kormányról, ha magának valami köze van hozzá, de hát az embert igazán megeszi a fene, ha arról van szó, hogy a kormánytól kapjon pénzt. És ha mi is csak úgy juthatunk pénzhez, hogy először kitöltünk valami kék ívet és azt beküldjük, és aztán három hónap múlva küldenek valami zöld ívet, hogy azt is töltsük ki és így tovább... hát ebből nem sok hasznunk lesz, ugye?
Mr. Carter hangosan nevetett.
– Ne aggódjék, miss Tuppence. Majd egyenesen ideküld hozzám, és a pénzt postafordultával megkapja bankjegyekben. A fizetés pedig... nos, mondjunk évi háromszáz fontot, jó? Es természetesen ugyanannyit Mr. Beresfordnak is.
Tuppence boldogan mosolygott Mr. Carterre.
– Jaj, de mesés! Igazán kedves. Én úgy szeretem a pénzt! – csapta össze a kezeit örömmel. – A kiadásainkról majd pontos elszámolást vezeték... csupa követel és tartozik lesz az egész, jobb oldalra teszem az egyenleget és meghúzom a piros vonalat és az utolsó sorban Összevágnak a végösszegek. Igazán meg tudom csinálni, ha belefekszem.
– Elhiszem, miss Tuppence – mosolygott Mr. Carter. – Nos, Isten vele és sok szerencsét mindkettőjüknek!
Kezet fogtak és a következő percben lefelé indultak a Carshalton Gardens 27 lépcsőjén. Úgy érezték, Tuppence is, Tommy is, hogy gyorsabban forog a világ.
– Tommy! Most rögtön mondja meg, hogy kicsoda ez a Mr. Carter?
Tommy a lány fülébe súgott egy nevet
– Oh! – csodálkozott Tuppence áhítattal.
– Na és mondhatom, hogy ő valóban az!
– Oh! – ismételte Tuppence. Aztán elgondolkozva tette hozzá. – Nekem tetszik, magának nem? Olyan borzasztó fáradtnak és unottnak látszik, de azért erezni lehet, hogy a látszat mögött olyan, mint az acélpenge: éles és villogó... Oh! – Tuppence ugrott egyet. – Csípjen meg, Tommy, kérem, csípjen meg. Nem tudom elhinni, hogy d mind igaz!
Mr. Beresford eleget tett a lány kívánságának.
– Jaj! Elég már!... Hát tényleg nem álmodunk? Találtunk foglalkozást!
– És még hozzá milyet! A közkereseti társaság valóban megkezdte működését.
– Nem hittem, hogy ilyen tisztességes keretek között fogunk mozogni – csóválta a fejét Tuppence elgondolkozva.'
– Még szerencse, hogy én nem rajongok úgy a gonosz-tettekért, mint maga! Hány óra? Menjünk villásreggelizni... oh!
Egyszerre jutott eszükbe valami. Tommy mondta ki elsőnek. 
– Július P. Hersheimmer!
– Nem is mondtuk meg Mr. Carternek, hogy ő is írt nekünk.
– Hát nem sokat mondhattunk volna róla... legalább is addig, míg nem láttuk. Gyerünk, tahin jobb lesz, ha taxit fogunk.
– Na most ki a pazarló? – incselkedett Tuppence.
– Ne felejtse el, hogy a kiadásaink mind megtérülnek. Bújjon be.
– Mindenesetre jobb véleménnyel lesznek rólunk, ha így érkezünk – mondta Tuppence, boldogan hátradőlve. – Aki zsarolni megy, bizonyosan nem ől autóba.
– Ezentúl már nem járunk zsarolni – jegyezte meg Tommy.
– Na, én nem vagyok oly nagyon bizonyos ebben – szólt Tuppence sötéten.
A Ritzbe érkezve, Hersheimmer t kérték, mire rögtön felvezették őket az emeletre. A kopogtatásra türelmetlen hang felelte, hogy „szabad", és a liftesfiú, aki fölvezette őket, félreállott, hogy bemehessenek.
Mr. Hersheimmer sokkal fiatalabb volt, mint amilyennek Tommy és Tuppence elképzelték. A leány szerint harmincöt éves lehetett Középmagas, széles vállú, széles állú férfi volt Az arcában volt valami harcias vonás, de azért kellemesnek látszott Első tekintetre meglátszott rajta, hogy amerikai, bár a kiejtésén alig lehetett ezt észrevenni.
– Megkapták a levelemet?... Üljenek le, kérem és mondjanak el mindent, amit az unokanővéremről tud nak.
– Az unokanővéréről?
– Persze- Jane Finnről.
– Jane Finn az ön unokanővére?
– Jane anyja testvére volt az apámnak – magyarázta Mr. Hersheimmer gondosan.
– Oh! – Tuppence elkiáltotta magát. – Akkor tehát tudja hogy hol van Jane Finn?
– Nem tudom! – felelte Mr. Hersheimmer, és öklével az asztalra csapott. – Hát önök nem tudják?
– A hirdetésünkben kértünk és nem ígértünk információt – szólt Tuppence szigorúan.
– Hát ezt tudom. Olvasni én is tudok. De azt hittem, hogy talán a múltja iránt érdeklődnek és tudják, hogy jelenleg hol tartózkodik.
– Nos, nagyon fogunk örülni, ha elmondja a múltját – bólintott Tuppence óvatosan.
Erre Mr. Hersheimmer egyszerre gyanút fogott.
– Nézzék, nem vagyunk Szicíliában! – mondta. – Itt nem lehet váltságdíjat kérni, sőt azzal sem lehet fenyegetőzni, hogy levágják Jane fülét, ha én most nem felelek. Mi most a brit szigeteken vagyunk és hagyják abba a bolondozást, mert különben idehívom azt a gyönyörű nagy brit rendőrt, aki ott áll a Piccadillyn.
Tommy sietett a magyarázattal.
– Mi nem raboltuk el az unokanővérét Ellenkezőleg, szeretnénk megtalálni. Minket megbíztak azzal, hogy keressük meg.
Mr. Hersheimmer hátradőlt a széken.
– Magyarázatot kérek – mondta röviden.
Tommy erre óvatosan előadta Jane Finn eltűnésének történetét és elmondta, hogy a leány talán véletlenül belekerült valami politikai dologba. Tuppence-ről és saját magáról úgy beszélt, mint valami „magánkutató vállalat" tagjairól akiket megbíztak azzal, hogy keressék meg a leányt. Végül hozzátette, hogy nagyon Örülnének, ha Mr. Hersheimmer bármilyen adatokat bocsátana rendelkezésükre. Mr. Hersheimmer helyeslőleg bólintott.
– Így persze rendben van. Kissé elhamarkodtam a dolgot. De ez a London az idegeimre megy. Én csak a jó öreg New-Yorkot ismerem. Csak kérdezzenek bátran, én majd
felelek.
Most megakadt egy pillanatra az „Ifjú Kalandorok" tudománya, de Tuppence gyorsan feltalálta magát, és fölhasználva detektívregényekből merített tudását, megszólalt:
– Mikor látta utoljára a megbol... akarom mondani, az unoka nővérét?
– Sohase láttam – felelte Mr. Hersheimmer.
– Hogy-hogy? – kérdezte Tommy csodálkozva.
– Sohase láttam – ismételte Mr. Hersheimmer. – Ahogy már mondtam, apám és az ő anyja testvérek voltak, mint ahogy, például, Önök is testvérek lehetnének, – Tommy nem találta szükségesnek tiltakozni e foltevés helytelensége ellen –, de nem voltak mindig jóban. Amikor a nagynéném hozzá akart menni Amos Finnhez, aki valahol, messze nyugaton, egyszerű kis tanító volt, az apám rettenetesen megharagudott. Kijelentette, hogy ha valamikor sok pénze lesz is, és akkoriban már a legjobb úton volt ehhez, akkor se ad még egy huncut vasat se a nővérének. A vége mégis csak az lett, hogy Jane néni hozzáment a tanítóhoz és mi soha többé nem hallottunk róla.
– Az apám pedig valóban sok pénzt szerzett – folytatta Mr. Hersheimmer. – Előbb olajban dolgozott, aztán acélban, majd a vasutakkal foglalkozott és mondhatom, hogy csak Őt figyelte az egész Wall Street! – Egy pillanatra elhallgatott. – Múlt ősszel meghalt – sóhajtott aztán –, és én örököltem a dollárokat És akár hiszik, akár nem, megszólalt a lelkiismeretem, hogy mi történhetett Jane nénémmel ott Nyugaton? Ez a dolog nagyon aggasztott, mert kezdettől fogva világos volt, hogy Amos Finnből sohase lesz semmi. Nem az a fajta ember volt, aki érvényesülni tudna. Végül már felfogadtam valakit, hogy keres-e meg a nagynénémet- Kutatásainak az eredménye az volt, hogy a nagynéném meghalt, Amos Finn h meghalt, de volt egy leányuk – Jane –, aki a Lusitanián volt, amikor a hajót megtorpedózták és elsüllyedt. A lány megmenekült, de senki se tudott róla semmit. Átjöttem hát Amerikából, hogy egy kicsit megsürgessem a dolgot. Ahogy megérkeztem, rögtön telefonáltam a Scotland Yardhoz és a Tengerészeti Minisztériumba. A Tengerészeti Minisztériumban durván elutasítottak, a Scotland Yard viszont nagyon udvarias volt: azt mondták, hogy érdeklődni fognak, sőt ma reggel már ide is küldtek valakit a lány fényképéért. Holnap megyek Párizsba, hadd lássam, mit csinál ott a Prefoktura. Ha ide-oda lótok-futok a két város között, és folyton sürgetem a hivatalos személyeket, talán csak csinálnak valamit!
Mr. Hersheimmer energiája valóban rettentően nagy volt. Mindketten meghajoltak előtte.
De mondják csak – kérdezte végül –, Önök nem valami izé... hm... miatt keresik? Kellő tisztelet hiánya a bírósággal szemben, vagy mit tudom én, valami más, tipikus angol sérelem?... Könnyen megtörténhetett, hogy a büszke amerikai leánynak terhére voltak a maguk háborús törvényei és szabályai, melyekkel aztán szembe került. Ha erről van szó és ha ismerik ebben az országban a „lefizetés"... izé... a kaució fogalmát, akkor én kiváltom őt
Tuppence megnyugtatta.
– Akkor jó – bólintott Mr. Hersheimmer. – így hát dolgozhatunk együtt... De mi lesz a villásreggelivel? Fölhozassuk ide, vagy lemenjünk az étterembe?
Tuppence azt mondta, hogy jobb lenne talán lemenni, és Július beleegyezett.
Az osztriga után éppen a halat hozták „á la Colbert", amikor látogatót jelentetlek Hersheimmernek.
„Japp felügyelő, C.L.D." – olvasta július a névjegyről. – Már megint a Scotland Yard. Most valaki mást küldtek. Mit gondol ez, hogy mi újat fogok neki mondani, amit még nem mondtam el a másiknak? Remélem nem vesztették el azt a fényképet? Leégett a háza a fényképésznek ott a Vad Nyugaton, így elvesztek az összes negatívok, úgy hogy csak ez az egyetlen fényképmásolat van Jane-ről. Az ottani iskola igazgatójától kaptam.
Tuppence valami borzasztót sejtett, de nem mondta ki mindjárt.
– Nem tudja a nevét annak az embernek, aki ma délelőtt itt járt?
– De tudom. Nem, nem tudom... Ejnye, no-hogy nem jut az eszembe! Pedig egészen közönséges név volt.. Oh, tudom már, Brown felügyelő- Csöndes, igénytelen ember.

Hatodik fejezet – A HADITERV

Legjobb, ha örök homály fedi a most következő félóra eseményeit. Elég, ha annyit mondunk, hogy „Brown felügyelő" neve teljesen ismeretlen volt a Scotland Yardon és Jane Finn fényképe menthetetlenül elveszett Pedig micsoda jó szolgálatot tehetett volna a rendőrségnek!
A titokzatos „Mr. Brown" tehát megint fölül maradt! – Az eset közvetlen eredménye az volt, hogy az „Ifjú Kalandorok" nagyon összebarátkoztak Július Hersheimmerrel. A válaszfalak hirtelen leomlottak és Tuppence és Tommy úgy megszerették a fiatal amerikait mintha egész életükben ismerték volna. Már nem esett több szó a magánkutató vállalatról és abbahagyták a hűvös, tartózkodó viselkedést is. Elmondták a közkereseti vállalat történetét, ami szörnyen tetszett Júliusnak..
Amikor befejezték elbeszélésüket, az amerikai Tuppence felé fordult.
– Eddig azt hittem, hogy az angol lányok kissé maradiak. Azt képzeltem, hogy édesek és ódivatúak és hogy kicsit meg vannak ijedve, amikor arra kerül a sor, hogy vénlány nagynénjük vagy komornyikjuk nélkül útnak induljanak. Úgy látszik, hogy én vagyok az elmaradott!
A bizalmas beszélgetéseknek az lett a végük, hogy Tuppence és Tommy a Ritzbe költöztek – Tuppence szerint azért, hogy Jane Finn egyetlen életben lévő rokonával összeköttetésben maradjanak.
– Es, ha ebből a szempontból nézik a dolgot, senkinek se lehet semmi kifogása az evvel járó költségek ellen! – tette hozzá Tuppence magyarázatképpen, amikor Tommyval megbeszélték az esetet.
Nem is volt kifogása senkinek se, és végeredményben ez volt a fontos.
– Most pedig lássunk hozzá a munkához! – jelentette ki Tuppence erélyesen az átköltözködést követő reggelen.
Mr. Beresford éppen a Daily Mailt olvasta. Letette a lapot és tapsolt. Nagyon hangosan tapsolt. A kollégája udvariasan felszólította, hogy ne legyen olyan szamár.
– A kakas csípje meg, Tommy, valamit csak kell csinálnunk ezért a pénzért!
Tommy sóhajtott
– Bizony magam is félek, hogy ez a drága kormány nem fog bennünket ítéletnapig eltartani a Ritzben... semmiért!
– Éppen ezért szükséges, amint mondtam, hogy munkához lássunk.
– Helyes – bólintott Tommy, és ismét fölvette a Daily Mailt. – Lásson csak hozzá, kedves. Nem fogom megakadályozni szándékai megvalósításában.
– Látja – folytatta Tuppence – én most gondolkoztam... Újabb tapsvihar jelezte Tommy elismerését
– Az mind nagyon szép és jó, hogy maga ott ül és mókázik, Tommy, de nem ártana, ha szintén munkába állítaná azt a kis agyát.
– Nem tehetem a szakszervezetem miatt, Tuppence! – sóhajtott Tommy. – A szakszervezetem tiltja, hogy délelőtt tizenegy óra előtt dolgozzam.
– Tommy, mondja, mit vágjak a fejéhez? – fenyegetőzött Tuppence. – Föltétlenül szükséges, hogy most megcsináljuk a haditervet.
– Halljuk, halljuk!
– Szóval csináljuk meg.
Tommy végre félretette az újságot.
– Az igazán nagy elméket az egyszerűség jellemzi – mondta – és ez a vonás határozottan megvan magában is, Tuppence. No, halljuk, csupa fül vagyok.
– Először is – kezdte Tuppence – mi lesz a kiindulási pont?
– Ez az, ami nincs – mondta Tommy vígan.
– Téved! – Tuppence mutatóujja erélyesen megmozdult. – Két lehetőség is van, hogy merre induljunk.
– És pedig?..
– Először is: ismerjük a banda egyik tagját. – Whittingtont?
– Igen. Ezt az embert én akárhol megismerném.
– Hm – kételkedett Tommy – ez még nem jelent semmit- Fogalma sincs, hogy hol keresse és a- valószínűség egy az ezerhez, hogy véletlenül találkozzék vele.
– Hát ezt nem hiszem – felelte Tuppence elgondolkozva. – Sokszor megfigyeltem, hogy ha egyszer elkezdődött a véletlenek játéka, akkor mindjárt sorozatosan jönnek egymás után a véletlenek, a legfurcsább módon. Azt hiszem, ez is egyike a természeti törvényeknek, csakhogy még nem jöttünk rá a nyitjára. Annyiban azonban mégis igaza van, hogy erre nem lehet számítani. De vannak Londonnak olyan pontjai, ahol előbb vagy utóbb mindenkinek meg kell fordulnia. Például a Piccadilly Circus. Arra is gondoltam már, hogy mindennap kiállók oda egy kosár apró zászlóval.
– Na és mi lenne az étkezésekkel? – kérdezte a praktikus Tommy.
– Ilyet is csak férfi kérdezhet! – biggyesztette le az ajkát Tuppence megvetően. – Mit törődöm ín az olyan prózai dologgal, mint az evés?
– Jó, jó- Most végezte el a reggelijét... és uram bocsa', micsoda reggelit! Tuppence, magának ritka jó étvágya van és fogadok, hogy délutánra úgy megéhezne, hogy mind megenne a zászlókat a gombostűkkel együtt Őszintén üzólva, ez az ötlet nem valami jó. Az is megeshetik, hogy Whittington már nincs is Londonban.
– Ebben is igaza lehet. Azt hiszem különben, hogy a második kiindulási pont jobbnak igérkezik.
– Nos, ki vele hát!
– Kicsiség az egész – habozott Tuppence. – Csak egy
keresztnév... Rita. Whitington említette ezt a nevet, amikor nála voltam.
– Mondja, már megint valami hirdetésre gondol? Talán ez lenne a megtelelő szöveg: „Kerestetik Rita nevű, betörőnő”'
– Nem erre gondoltam. Azt akartam javasolni, hogy gondolkozzunk logikusan. Azt a2 embert... tudja, azt a Danverst, nyomon követhette valaki, amikor a hajón volt, ugye? Most már sokkal valószínűbb, hogy aki követte, inkább nő volt, mint férfi-
– No, ezt aztán igazán nem tudom, hogy miért.
– Én egészen bizonyos vagyok benne, hogy nő volt és pedig csinos nő – felelte Tuppence nyugodtan.
– Ezekben a technikai kérdésekben meghajlok a véleménye előtt – mondta Mr. Beresford halkan.
– Már most világos, hogy ez a nő, akárki volt is, megmenekült.
– Ezt miből következteti?
– Ha nem menekült volna meg, honnan tudhatták volna, hogy Jane Finn-nél vannak a2 iratok?'
– Helyes. Halljuk tovább, miss Sherlock! – incselkedett Tommy.
– Már most meglehet, persze, csak éppen hogy lehetséges, hogy ez a no volt az a bizonyos „Rita", akinek nevét Whittington említette.
– Na és ha az?
– Akkor mégis keresnünk kell, és meg is kell találnunk a Lusitaniáról megmenekültek között – jelentette ki Tuppence határozottan.
– Szóval először a megmenekültek névsorára van szükség – ásított Tommy.
– Az már itt van. Hosszú listát írtam össze, hogy mi mindenre van szükségem, és elküldtem Mr. Carternek.
Ma reggel már meg is kaptam a választ, és többek közt a megmenekültekről összeírt hivatalos névsort is- Mit érdemel ezért az okos kis Tuppence?
– Szorgalom ötös, szerénység egyes – vágta rá Tommy. – De most az a kérdés, hogy van-e Rita a névsorban.
– Ez az, amit nem tudok – vallotta be Tuppence.
– Nem tudja?
– Nem. Idenézzen! – Összedugták fejüket a névsor fölött. Látja, nagyon ritkán írták ki a keresztneveket – A legtöbbnél csak Mrs. vagy Miss áll.
Tommy bólintott.
– Emiatt kicsit bonyolultabb lesz a helyzet – dörmögte elgondolkozva.
Tuppence megrázta vállait a jellegzetes foxikutya-mozdulattal.
– Nem marad más hátra, hozzá kell látnunk – jelentette ki. – Először Londonnal kezdjük. Írja ki a listából a Londonban vagy London vidékén lakó nőknek a címét. Addig én fölteszem a kalapomat.
Öt perccel később lent voltak a Piccadillyn és pár pillanat múlva már vitte is őket a taxi „The Laurels", Glen-dower Road 7 felé. Ott lakott az a Mrs. Edgar Keith, akinek a neve első volt a névsorban. Rajta kívül még hat név volt pontosan feljegyezve Tommy zsebkönyvében.
A Borostyán-villa nem volt valami jó karban. Előtte néhány poros bokor állott, ezek jelentették a borostyán-ligetet. Tommy kifizette a taxit és elkísérte Tuppence-t a főkapuig. A lány meg akarta nyomni a csengőt, de Tommy megállította.
– Mit fog mondani?
– Hogy mit fogok mondani? Hát azt fogom mondani... Hát bizony nem tudom. Nagyon nehéz.
– Mindjárt gondoltam – bólintott Tommy elégedetten.
– Ez az igazi asszonyi taktika! Semmi előrelátás nincs magukban! Kérem, álljon félre és figyelje meg, hogyan oldja meg a kérdést ezzel szemben, például, egy férfi.
Tommy csengetett. Tuppence tisztes távolságban megállt
Nagyon rendetlen kinézésű cseléd jött ajtót nyitni. Az arca borzasztó piszkos volt és egyik szemére bandzsított.
Tommy zsebéből előkerült a zsebkönyv és a ceruza.
– Jó reggelt – szólt barátságosan és gyorsan. A hampsteadi községházáról jöttem. A szavazók új névjegyzéke végett. Mis. Edgar Keith itt lakik, ugyebár?
– Itt – felelt a cseléd.
– Keresztneve? – kérdezte Tommy, készenlétben tartva a ceruzáját.
– A nagyságának? Eleanor Jane.
– Eleanor – Tommy tagolva betőzte a nevet. – Vannak huszonegy évnél idősebb fiai vagy leányai?
– Nincsenek.
– Köszönöm. – Tommy gyors mozdulattal becsapta a zsebkönyvet. – Jó napot.
Erre kérdezetlenül megszólalt a cseléd:
– Azt hittem, a gázszámlát hozták – mondta és becsukta az ajtót.
– Látja, Tuppence – mondta Tommy, a leányhoz lépve – az ilyesmi egyszerű gyerekjáték a férfielmének.
– Nem bánom, elismerem, hogy most az egyszer magáé a dicsőség. Pedig sohase hittem volna.
– Jó tréfa volt, ugye? És ezt folytathatjuk ad libitum.
Valami zúgfogadóba tévedtek be villásreggelizni, és hatalmas étvággyal fogyasztották a körített marhahúst. A névsorukban már szerepelt valami Gladys Mary és bizonyos Marjorie. Az egyik helyen kudarcot vallottak, mert az illető hölgy lakást változtatott, a másikon pedig végig kellett hallgatniuk a szószátyár amerikai hölgy hosszú előadását az általános választói jogról – A hölgyről utólag kiderült, hogy Sadie a neve – Ah! – szólt Tommy, letéve a sörös poharat (nem sok
maradt benne) – most már jobban vagyok valamivel... Most mi jön?
A zsebkönyv ott feküdt az asztalon kettőjük közt. Tuppence elővette.
– Mrs. Vandcmeyer, 20 South Audley Mansions – olvasta. – Miss Wheeler Clapington Road 43. Battersea. Ez, ha jól emlékszem, komorna, tehát nem valószínű, hogy ott legyen és különben is alig jöhet számításba.
– Akkor először azt a nénit nézzük meg, aki a Mayfairen lakik.
– Tommy, én már kezdek lemondani minden reményről-
– Ne búsuljon, Öreg. Hiszen mindig tudtuk, hogy itt csak valami szerencsés véletlen segíthet. Különben is: még csak a kezdet kezdetén vagyunk. Ha Londonban nem is érünk el eredményt, előttünk áll még Anglia, ír-ország és Skócia. Legalább szép körutazást csinálunk.
– Igaz – helyeselt Tuppence megvigasztalódva- – És minden kiadást megtérítenek! De Tommy, én úgy szeretem, ha gyorsan megy minden. Mostanáig egyik kaland jött a másik után, de a mai délelőttről aztán igazán el lehet mondani, hogy unalmas volt.
– Fojtsa el magában ezt a közönséges szenzációhajhászást, Tuppence – feddte Tommy a lányt, – és ne felejtse el, hogy ha Mr. Brown valóban olvan félelmetes, mint amilyennek mondják, akkor csoda, hogy nem végzett velünk máris- Kzt oly szépen mondtam, mintha könyvből olvastam volna.
– Tulajdonképpen maga sokkal önhittebb, mint én – duzzogott Tuppence – bár sokkal kevesebb oka van rá! -(Tuppcnce sokatmondóan köhécselt) – De az valóban különös, hogy Mr. Brown meg nem töltötte ki rajtunk a bosszúját.
– Talán azt tartja, hogy nem érdemes velünk törődni – vélte Tommy.
Tuppence-nek sehogysem tetszett ez a kijelentés.
– Hogy milyen undok tud maga lenni, Tommy – méltatlankodott. – Mintha velünk nem kellene számolnia?
– Bocsánatot kérek, Tuppcnce. Csak azt akartam mondani, hogy mi úgy dolgozunk, mint a vakond, a sötétben, és neki sejtelme sincs a mi vészt hozó terveinkről. Ha-ha!
– Ha-ha-ha! – csatlakozott Tuppence helyeslően és felállott.
South Audley Mansions tekintélyes bérház volt a Fark Lane szélén. A húszas szám a második emeleten volt.
Tommynak most már megvolt a kellő gyakorlata és nagyszerűen lehadarta kérdéseit Idősebb nő nyitott ajtót, inkább házvezetőnőnek látszott, mint cselédnek.
– Keresztnév?
– Margaret
Tommy kibetűzte, de az asszony közbeszólt.
– Nem... „gue".
– Oh, Marguerite, franciásan, értem, – bólintott Tommy. Egy pillanatig gondolkozott, aztán bátran meg kérdezte: – A névsorunkban mint „Rita Vandemeyer" szerepelt, de ez valószínűleg téves, ugye?
– Többnyire annak hívják, kérem, de Marguerite a neve.
– Köszönöm. Ennyi az egész. Jó napot
Tommy izgatottan rohant le a lépcsőn. Tuppence a fordulónál várt reá.
– Hallotta?
– Igen... Oh, Tommy! – suttogta Tuppence boldogan.
Tommy megértően szorította meg a leány karját.
– Tudom, öreg. Én is meg vagyok elégedve.
– Tündérmese... álom az, mikor éppen úgy történik valami, ahogy az ember kigondolta! – lelkesedett Tuppence.
Tommy kezében felejtette a kezét. Már az előcsarnokban voltak. A fejük fölött léplek hallatszottak. Odafönt beszélgettek. És Tommy csodálkozva érezte, hogy Tuppence húzza a kezét és viszi magával arra a keskeny helyre a lift mellé, ahol legsötétebb az árnyék.
– Mi a...
– Csitt!
Két férfi jött le a lépcsőn. A fókapun mentek ki. Tuppence keze még szorosabban kapcsolódott Tommy karjára.
– Gyorsan menjen utánuk – suttogta. – Én nem merek, hátha megismer. Nem tudom, hogy ki a másik, de a magasabbik;.. Whittington.

Hetedik fejezet – A HÁZ SOHOBAN

Wliitlington és a társa elég jó tempóban haladtak. Tommy rögtön utánuk indult és még idejében látta, hogy befordulnak az első mellékutcába. Jól kilépett és sikerült is kicsit közeledni hozzájuk. Mire odaérkezett ahhoz az utcához, amelybe azok ketten bekanyarodtak, már jóval kisebb volt a távolság köztük. Aránylag elhagyottak voltak a keskeny mayfairi utcák és Tommy elhatározta, hogy megelégszik azzal, ha szemmel tarthatja Őket
Ilyet Tommy még sohase csinált Bár elég sok regényt olvasott, hogy a dolog technikai részével tisztában legyen, eddig még sohase próbálta meg, hogy valakit „kísérjen", és rögtön rájött arra, hogy a valóságban sok nehézséggel jár az ilyesmi. Tegyük föl, például, hogy azok ketten leintik az első taxit A könyvekben persze mindjárt beugrik az ember másik taxiba, ígér a sofőrnek egy arannyal – vagy ennek mai ellenértékét – és kész. A valóságban azonban Tommy már sejtette, hogy az a bizonyos második taxi nem lesz sehol. Tehát nem marad más hátra, mint szaladni a kocsi után. Már most mi történik azzal a fiatalemberrel, aki kitartóan és megállás nélkül szalad a londoni utcákon? A főutcákon talán még elhiszik neki, hogy az autóbusz után szalad. De ezekben a sötét arisztokratikus, néptelen mellékutcákban el lehetett készülve arra, hogy akármelyik fontoskodó rendőr megállítja és magyarázatot kér tőle, hogy miért oly sietős az útja?
Idáig jutott gondolataiban, mikor a legközelebbi keresztutcából valóban kifordult egy taxi szabad jelzéssel. Tommy visszafojtott lélegzettel leste: leintik-e vajon?
Felsóhajtott, mint akinek nagy kő esett le a szívéről, amikor a két férfi szó nélkül továbbengedte a kocsit Hol jobbra, hol balra fordultak be az utcákon nyilván azért, hogy minél gyorsabban az Oxford Streetre érjenek. Mikor végre Ott voltak és kelet felé fordultak, Tommy kicsit gyorsított. Lassan-lassan közeledett hozzájuk, mert itt már annyi ember volt a járdán, hogy nem kellett attól tartania, hogy észreveszik. Szeretett volna bár csak egykét szót is meghallani a beszélgetésükből, de itt aztán teljes kudarcot vallott. Oly halkan beszéllek, hogy az utca lármájában elveszett a hangjuk.

A Bond streeti földalatti megálló előtt átmentek az utca túlsó felére, és be a nagy Lyonsba; Tommy észrevétlenül és hűségesen a nyomukban. Felmentek a Lyons első emeleti éttermébe és leültek az egyik kis asztalhoz az ablak mellett. Későre járt az idő és a helyiség már kezdett kiürülni. Tommy a legközelebbi asztalhoz ült, éppen Whittington mögé, hogy meg ne ismerhesse, ha megint találkoznak. Ez viszont azért is jó volt, mert így alaposan megnézhette a másik férfit, aki éppen szemben ült vele. Szőke ember volt, kellemetlen arcán látszott a határozatlanság. Tommy véleménye szerint orosz vagy lengyel Volt. Ötven év körül lehetett, a vállait beszéd közben összehúzta; ravasz, kicsi szemei egy pillanatig se nyugodtak.
Mivel már Tuppence-szel kiadós villásreggelit evett, Tommy csak walesi nyulat és kávét rendelt. Whittington viszont bőséges villásreggelit hozatott mindkettőjüknek, s mihelyt a pincérnő elment, közelebb húzta a székét az asztalhoz, és halkan, de nagyon komolyan beszélni kezdett. Tommy csak itt-ott tudott egy szót elfogni; a beszélgetés lényege valami utasítás vagy parancs volt, melyet a férfi tüzetesen magyarázott társának. Ügy látszott, mintha időnként nézeteltérés lenne köztük. Whittington Borisznak szólította a társát, és ez a Borisz néha kifogásolt valamit.
Tommy párszor hallotta azt a szót, hogy Írország, aztán azt, hogy propaganda, de Jane Finnről nem esett szó. Egy pillanatra elült a zaj a teremben és sikerült Tomrnynak meghallania egy egész mondatot Éppen Whittington beszélt. Oh, hiszen maga nem ismeri Rossíe-tJ Igazán nagyszerű nő. Megesküdne rá akármelyik lord, hogy a saját anyja. Mindig úgy eltalálja a hanglejtést, hogy csoda. Tulajdonképpen ez a legfontosabb.
Borisz válaszát már nem hallotta Tommy, de Whittington azt mondta rá, hogy: – Persze, csakis szükség esetén...
Aztán ismét elvesztette a beszélgetés fonalát. Nemsokára azonban megint tisztán hallotta az egyes mondatokat, talán azért, mert a beszélők önkéntelenül hangosadban beszéltek, vagy talán inkább azért, mert Tommy fülei jobban hozzászoktak? Tommy maga sem tudta volna megmondani. Annyi bizonyos, hogy két szó roppant buzdítóan hatott Tommyra. Borisz mondta ki ezt a két szót: – Mr. Brown...
Whittington nyilván kifogásolt valamit, de Borisz csak nevetett.
– Ugyan kérem, miért nem? Nagyon tiszteletreméltó név és nagyon gyakori is. Talán nem azért választotta? Szeretném látni ezt a... Mr. Brown-t
Acélosan csengett Mr. Whittington hangja, amint válaszolt
– Ki tudja? Talán már találkozott is vele!
– Ugyan – nevetett a másik. – Gyerekbeszéd, ezt a rendőrségnek találták ki. Tudja, én néha azt hiszem, hogy az egész embert csak a beavatottak találták ki mumusnak, hogy bennünket ijesztgessenek vele. Lehetetlen, hogy ne így legyen.
– De nem bizonyos, hogy így van:
– Sokszor eltűnődöm ezen. Vagy valóban igaz lenne, hogy itt van közöttünk, de csak nagyon kevesen vannak a kiválasztottak, akik ismerik? Ha ez csak csakugyan igaz, akkor jól meg tudta őrizni a titkát. Kitűnő gondolat, igazán... Egymásra nézünk... valamelyikünk Mr. Brown – de melyik? Ő parancsol, de egyúttal szolgál is. Velünk, köztünk. Es senki nem tudja, hogy melyik ő!...
Az orosz – bár láthatólag nehezére esett – visszaparancsolta elkalandozó fantáziáját. Az órájára nézett
– Igen – mondta Whittington – most már mehetünk. 
Odaintette a pincémót és a számláját kérte. Tommy követte példáját és pár pillanat múlva ő is lement a lépcsőn a két fúr fi után.
Amint kiértek az utcára, Whittington odaintett egy taxit és azt mondta a sofőrnek, hogy hajtson a Waterloo pályaudvarra.
Taxi volt ott bőven és Whittington kocsija még el se hajtott, amikor Tommy már szintén taxiban ült.
– Hajtson a másik kocsi után – intett a kezével – és el ne tévessze szem elől.
A sofőr idősebb ember volt, és nem érdekelte az eset. Dünnyögve csapta le az órát. Útközben nem történt semmi. Közvetlenül Whittington taxija mögött Tommyé is megállt a pályaudvar indulási oldalán. Tommy a jegypénztárnál is ott állt Whittington mögöttes hallotta, hogy Bournemouth-ba kér első osztályú jegyet. Tommy, természetesen, ugyanilyen jegyet váltott. Mikor Whittington eljött a pénztártól, Borisz az órára nézett és megjegyezte, hogy még korán van. – Csaknem fél óra ideje van még – mondta.
Tommy most gyorsan gondolkozni kezdett- Whittington tehát egyedül utazik, a másik ember Londonban marad. Szóval választania kell a kettő között, hogy melyiknek a nyomát kövesse. Világos, hogy egyszerre nem lehet itt is, ott is, hacsak...
Tommy is megnézte az órát és aztán a vonatok kifüggesztett menetrendjei A Bournemouth-i vonat 3.30-kor indult. Most tíz perccel múlt három. Whittington és Borisz a könyvesbolt előtt jártak fel és le. Tommy aggódó pillantást vetett feléjük, aztán beszaladt a legközelebbi telefonfülkébe. Nem mert időt vesztegetni azzal, hogy megpróbálja Tuppenee-t megtalálni. Tuppence bizonyosan még most is a South Audley Mansions tájékán kóborol, pc hiszen van még egy szövetségese!
Fölhívta a Ritzet és Júliusi Hersheimmert kérte. A házi központ kapcsolt és csengetett – Csak lenne otthon a fiatal amerikai! – sóhajtotta Tommy. – Még egyet berregett ü telefon és aztán – „Hello"! – hallotta Tommy. Ezt a hangot és ezt a kiejtést nem lehetett nem felismerni.
– Hersheimmer? Itt Beresford. A Waterloo pálvaudvaron vagyok, Whittington Cis még valaki nvomában. Nem érek rá sokat magyarázni. Whittington a 3.30-assal indul Bournemouthba. Ide tud jönni akkorra?
A válasz megnyugtató volt.
– Hogyne! Sietek... – felelte az amerikai és rögtön lecsapta a kagylót.
Tommy megkönnyebbülten felsóhajtott Nagyon bízott abban, hogy Július tud sietni. Valahogy ösztönszerűen érezte, hogy az amerikai idejében itt lesz.
Whittingtont és Boriszt ott találta, ahol hagyta. Ha Borisz megvárja, míg a barátja elindul, akkor nincs semmi baj... De most ijedten kapott a zsebéhez. Bár carte blanche-t kapott Cartertől, még nem szokta meg, hogy nagyobb pénzösszeget hordjon magával. Mikor megváltotta az elsőosztályú jegyet Bournomouthig, már csak pár shilling maradta zsebében. Remélhetőleg Julinknál lesz pénz elég, ha idejében érkezik.
Közben múlt az idő: 3-15,3.20,325,3.27. – Hátha Július mégse érkezik meg idejében?... 3.29. Csapkodják az ajtókat. Tommy hátán végigszaladt a hideg. Egyszerre csak valaki a vállára tette a kezét
– Itt vagyok, fiam. Az a londoni forgalom túltesz mindenen! Hol vannak a gazemberek?
– A2 Whittington... aki most beszáll, az a nagy fekete ember- A másik meg az a külföldi, akivel beszélget.
– Már olt is vagyok. Melyik jó madár jut nekem?
Tommy alaposan meggondolta a dolgot.
– Van pénz magánál? – kérdezte hirtelen.
Július rázta a fejét és Tommynak megnyúlt az arca.
– Bizony azt hiszem, hogy alig van nálam több három – négyszáz dollárnál – magyarázta az amerikai.
Tommy halkan ujjongott.
– Oh, maguk milliomosok! Egészen más nyelven beszélnek, mint mi! Szálljon fel gyorsan. Itt a jegy- Whittington a magáé.
– Bízza csak reám Whittingtont! – szólt Július sötéten. A vonat már indulóban volt, amikor felugrott.
– A viszontlátásra, Tommy!
A vonat kigördült az állomásról és Tommy nagyot lélegzett. Boris?: éppen feléje jött. Tommy megvárta, míg elment mellette és aztán ismét követte a nyomot.
Borisz földalattin ment a Piccadilly Circusig. Aztán gyalog, végig a Shaftesbury A vermen és befordult abba az egyik kicsi, sötét utcába, ami ott van Soho körül. Tommy óvatosan, megfelelő távolságban követte.
Végül egy piszkos kis térre értek. Köröskörül ócska, elhanyagolt házak, nagyon komor az egész vidék.
Borisz körülnézett, mire Tommy behúzódott az egyik kapualj árnyékába. Itt jóformán cg)' lélek se járt. Zsákutca volt, ezért üres volt és kihalt. Borisz oly óvatosan, lopva nézett hátra az előbb, hogy Tommy fantáziája ettől rögtön tüzet fogott. A kapualjból megfigyelte, hogy Borisz még ebben a környezetben is feltűnően elhanyagolt ház verandájára siet föl, és gyorsan kopog a kapun. Valami különös ritmusa volt ennek a kopogásnak. A kapu gyorsan kinyílt, Borisz egy-két szót szólt a portásnak és belépett; mire a kapu rögtön bezárult mögötte.
Most követte el Tommy a végzetes hibát. Neki most ott kellelt volna maradnia a helyén és várnia kellett volna, míg Borisz ismét előkerül. Minden józan ember ezt tette volna. Ezzel szemben Tommy úgy cselekedett, ami nem volt méltó az ő rendes, józan észjárásához, bár különben éppen a józanság volt a legjellegzetesebb tulajdonsága... Ahogy Ó maga magyarázta később: „valami kikapcsolódott az agyában".
Minden gondolkozás nélkül fölment a verandára ő is, és jól-rosszul utánozta a különös kopogást.
A kapu éppen olyan gyorsan nyílt ki, mint az előbb. Rövidre nyírt hajú, gonosz arcú ember állott, az ajtóban.
– Na? – dünnyögte.
Ebben a pillanatban már megértette Tommy, hogy micsoda őrültséget cselekedett- De most már nem mert habozni. Kimondta az első szót, ami eszébe jutott
– Mr. Brown?...
Legnagyobb csodálkozására a portás félreállott
– Második emelet – mondta, és hüvelykujjával hátra felé bökött
– Második emelet balra – ismételte.
Nyolcadik fejezel – TOMMY KALANDJAI

Tommy nem habozott, bármennyire váratlanul érték is a portás szavai. Ha már eddig ilyen jól bevált a merészség, talán majd ezután is segít Nyugodtan bement a házba, föl a rozoga lépcsőn. A házban minden leírhatatlanul piszkos volt. A mocskos tapéta cafatokban lógott le a falról, meg a színe se látszott a piszoktól. A szögletekben sűrű, szürke pókhálók éktelenkedtek mindenütt.
Tommy nem sietett. Mire a lépcső fordulójához ért, hallotta, hogy a portás már visszament a fülkéjébe. Ebből megtudta, hogy most még nem gyanakodnak reá. Nyilván nagyon természetes és rendes dolog volt, hogy ebben a házban Mr, Brownt keresték a látogatók.
Fölérve a második emeletre, Tommy megállt és gondolkozott, hogy most mitévő legyen? Keskeny folyosóra ért, melyből jobbra-balra nyíltak az ajtók. A legközelebbi, bal oldali ajtó felöl halk hangokat hallott A portástól kapott utasítás szerint ebbe a szobába kellett volna bemennie, Tommy ehelyett folyton azt a kis fülkét nézte, melyet jobb oldalon látott, szakadozott bársonyfüggönytől félig-meddig, eltakarva. Éppen szemben volt a bal oldali ajtóval, úgyhogy nemcsak az ajtót, hanem a lépesőfeljáratot is szemmel lehetett tartani a fülkéből. Nagyszerű búvóhely volt egy, sőt szűken két embernek is, mert körülbelül egy méter mély lehetett és másfél méter széles. Roppant tetszett Tommynak. A maga lassú és nyugodt módján alaposan átgondolta a kérdést, és megállapította, hogy a Mr. Brown jelszó volt és a portás ennek értelmében küldte őt az emeletre, egy pillanatig se gondolva arra, hogy Tommy valóban Mr. Brownt keresi- A véletlen szerencsének köszönheti tehát, hogy a banda jelszavát használva bejuthatott a házba. Még nem gyanakszik reá senki, de most gyorsan cl kell határoznia, hogy mit fog csinálni.
Mi lenne, ha bátran belépne abba a szobába, a folyosó bal oldalán? Vajon beengednék-e oda is, minden további igazoltatás nélkül? Hátha még egy második, külön jelszóra is van szükség, vagy esetleg igazolnia kellene valamiképpen a személyazonosságát... A portás nyilván nem ismeri a banda valamennyi tagját, de idefönt bizonyára szigorúbb az ellenőrzés. Eddig ugyan kedvezett neki a szerencse, de hát nem hiába írtak annyit a szerencse forgandóságáról! Nagyon nagy kockázatot vállal, ha benyit abba a szobába. Nem számíthat arra, hogy mindvégig sikerül rászednie az egész társaságot; előbb-utóbb csak elárulja magát és akkor, csupa elhamarkodott vakmerőségből elszalasztottá a legjobb alkalmat
Lenn a főkapunál megismétlődött a különös kopogás és Tommy most már nem habozhatott. Bevonult a fülkébe... Óvatosan arrébb húzta a függönyt, amely most teljesen elrejtette- Sok hasadás és szakadás volt rajta, ezeken át szépen kinézhetett. Egyelőre megfigyeli, hogy mi történik; utóvégre, ha kedve tartja, később is bemehet a bal oldali szobába, ha már esetleg megtanulja az új jövevény viselkedéséből, hogy mit kell csinálni.
Halk, óvatos léptekkel jött föl valaki a lépcsőn- Nyilván a legalsóbb néposztályokból való ember volt. Ezt az alacsony, nyomott homlokot, ezt a nagy bűnösökre jellemző állat és az egész arcban megnyilvánuló állatiasságot Tommy nem ismerhette, bár Scotland Yardban rögtön tudták volna, hogy kivel van dolguk, ha ezzel az alakkal találkoznak.
A jövevény nagyokat lihegve ment el a mélyedés előtt A szemközti ajtónál megállt és megismételte a különös kopogást. Belülről felelt valamit egy hang, mire az új látogató benyitott Ahogy bement, Tommy egy pillanatra benézhetett a szobába. Hosszú asztal állt a közepén és négy-öt ember ült körülötte, de Tommy szeme annak az arcán akadt meg, aki az asztalfőn ült és iratokat tartott a kezében. A haja rövidre volt nyírva és olyan hegyes szakálla volt, aminő a tengerészeknek szokott lenni. Rá nézett a belépőre és idegenszerű, de feltűnően tiszta kiejtéssel kérdezte:
– Mi a száma, elvtárs?
– Tizennégy.
– Helyes.
Az ajtó ismét becsukódott.
– Így görbüljek meg, ha ez az ember nem német! – gondolta Tommy- – Es fene pontosan csinálja a dolgát, ez már megrögzött szokás náluk. De jó, hogy nem mentembe! – Bizonyára rossz számot mondtam volna és megkezdődött volna a tánc. Nem, nem, jobb nekem itt... Aha, megint kopog valaki.
Ez a látogató semmiben sem hasonlított az előbbihez. Tommy megismerte: az ír Sinn-Fein-mozgalom egyik vezetője volt. Mr. Brown szervezetének, úgy látszik, messzire nyúlnak a szálai. A közönséges betörő, a jól nevelt ír úr, a sápadt orosz és végül a pontos, szertartásos német, mint udvarmestert Valóban különös gyülekezet, amely nem sok jóra engedett következtetni.
Ki az a titokzatos ember, akinek a kezében összefutnak ennek az ismeretlen történetnek a szálai?
Az új látogató is ugyanúgy ment be, mint az előbbi. A kopogás után megkérdezték a számát és, miután megmondta, ismét jött a válasz; „Helyes."
Egymás utón két kopogás hallatszott lent a kapun. Előbb valami teljesen ismeretlen ember jött, Tommy véleménye szerint tisztviselő lehetett a City-bon, utána valami munkásforma férfi. Tommynak úgy rémlett, hogy ennek az arcát már látta valahol.
Három perc múlva jött még valaki, ezúttal parancsoló külsejű, elegánsan Öltözött férfiú, látszott rajta, hogy született úr. Tommy ennek az arcát is ismerősnek találta, bár abban a pillanatban nem tudta volna megmondani, hol látta, vagy mi a neve.
Ezután sokáig nem történt semmi. Tommy azt hitte, hogy már megkezdődött a ülés és éppen óvatosan kibújt a fülkéből, amikor újabb kopogást hallott. Gyorsan visszabújt a függöny mögé és várt.
A megkésett látogató oly halkan jött fel a lépcsőn, hogy Tommy csak akkor vette észre, amikor már ott állt, közvetlenül a függöny előtt.
Sápadt, vézna, csaknem nőies külsejű kis ember volt. Kiálló és széles járomcsontjai miatt szláv eredetűnek lehetett tartani, de ezenkívül semmi, sem árulta el a nemzetiségét. Amint elment a fülke előtt, lassan arra fordította a fejét. Különös, világos szemei mintha átnéznének a függönyön; Tommy már-már azt hitte, hogy ez az ember látja Őt, és Önkéntelenül megborzadt. Pedig a fantáziája nem egykönnyen ragadta el. Ő is olyan volt, mint a fiatal angol urak többsége, akiknek nem szokásuk a képzelődés; de most nem tudott szabadulni attól az érzéstől, hogy ebből az emberből valami szokatlanul hatalmas erő árad, valami, ami a mérges kígyókra emlékeztette.
Az új látogató is úgy kopogtatott, mint a többi, de egészen másképpen fogadták. A szakállas férfi felállt és a többiek is mind követték példáját. A német előrelépett, kezet fogott vele és összeütötte a sarkát
– Megtisztel bennünket – mondotta – igen megtisztel. Nagyon féltem, hogy elfoglaltsága miatt nem jöhet el.
A másik halkan felelt, különös, sziszegő hangja volt.
– Nehezen ment. Attól tartok, hogy nem fogom tudni megismételni látogatásomat, de fontos volt, hogy egyszer eljöjjek és megmagyarázhassam a taktikámat. Nem tehetek semmit Mr. Brown nélkül. Ő is itt van?
Hallhatóan megváltozott a német hangja, amint kissé habozva felelt:
– Üzenetet kaptunk. Nem jöhetett el személyesen. – Elhallgatott és úgy rémlett, mintha, nem fejezte volna be a mondatát.
A másik nagyon lassan elmosolyodott- Körülnézett és csupa nyugtalan arcot látott maga körül.
– Ah, értem. Ismerem a taktikáját. A sötétben dolgozik és nem bízik senkiben. Mégse lehetetlen, hogy most itt van közöttünk... – Ismét körülnézett, mire mintha rémület szállta volna meg a csoportot. Mindegyik fürkészve, kételkedve nézett a szomszédjára, mintha abban sejtené
Mr. Brownt.
Az orosz végigsimított az arcán.
– Nos – mondta – lássunk munkához.
A német megrezzent, mintha csak most térne magához. Eddigi helyét az asztalfőn át akarta adni az orosznak. Az orosz tiltakozott, de a német nem engedett:
– Ez az egyetlen illő hely – mondta – a... az Egyes Számnak. A Tizennégyes szám talán be fogja csukni az ajtót...
Az ajtó bezárult és Tommy ismét csak érthetetlen mor-mogást hallott a beszédből. Ez izgatta és nyugtalanította. A.hallott beszélgetés felcsigázta kíváncsiságát. Ha törik, ha szakad, okvetlen hallani akar valamit a tanácskozásból.
A földszintről nem hallatszott semmi nesz és nem volt valószínű, hogy a portás feljöjjön. Tommy pár percig figyelmesen hallgatózott, a/tán kidugta fejét a függöny mögül. A folyosón nem volt senki. Tommy levetette a cipőjét és a függöny mögött hagyva őket, óvatosan az ajtóhoz osont, ott letérdelt és fülét a kulcslyukra szorította. Bosszankodva tapasztalta, hogy így csak egy-egy szót hall, ős ezt is csak akkor, ha véletlenül hangosabban beszél valaki. Ez még jobban felcsigázta kíváncsiságát.
Szeme az ajtókilincsre révedt. – Hátha sikerülne oly csendesen és észrevétlenül lenyomnia a kilincset, hogy a bennlevők észre se vennék?... Lassan, nagyon lassan lenyomta – még a lélegzetét is visszafojtotta, úgy ügyelt. Még egy kicsit – még egy kicsit – hát már sohase lesz vége? Ah, végre!... lejjebb már nem megy.
Egy-két percig így maradt, aztán nagyot lélegzett és egész picit beljebb nyomta az ajtót. Ez azonban nem mozdult. Tommy bosszankodott. Ha nagyon meg kell nyomni, akkor egész bizonyosan nyikorogni fog. Megvárta, míg odabent hangosabb lett a beszélgetés és mégegyszer megpróbálta. Még mindig semmi. –, jobban megnyomta.
– Hát mi történt?... Beragadt talán ez a szerencsétlen ajtó?
– Végre elkeseredetten teljes erejével befelé nyomta a kilincset az ajtó azonban most se mozdult és Tommy megértette végre, hogy az ajtót vagy bezárták, vagy bereteszelték belülről.
Tommy méltatlankodva háborodott föl.
– A fene egye meg! – mondta. – Mégis csak disznóság, hogy bezárkóztak!
Aztán, mikor kissé nyugodtabb lett, meghányta-vetette a helyzetet. Először is vissza kell engednie eredeti helyzetébe a kilincset. Ha hirtelen elengedi, egész bizonyosan észreveszik odabenn, tehát roppant gonddal és lassan engedte vissza. Mikor sikerült, megkönnyebbülten sóhajtott föl és fölkelt térdeiről. De mivel igazi bulldogtermészet volt, nem tudott belenyugodni a kudarcba. Bár az első pillanatban nem tudta,, mihez kezdjen, azért eszébe se jutott, hogy abbahagyja ;i harcot Mindenáron hallani akarta, hogy mi folyik odabenn. Az első haditerv csődöt mondott, másikat kell hát kitalálni.
Körülnézett. Bal kéz felől, kicsit arrébb, még egy ajtó nyílott. Tommy nesztelenül odasurrant, egy-két percig hallgatózott, aztán megpróbálta a kilincset. A kilincs engedett és Tommy bement.
A szoba, így látszott, valaki hálószobájának volt berendezve. Semmiben sem különbözött a ház többi részétől, a bútor itt is rettenetes állapotban volt és a piszok leírhatatlan.
Tommy azonban nem törődött se a piszokkal, se mással, csak azt nézte, hogy van-e ajtó a két szoba közt. Ezt aztán hamarosan meg is találta, a másik ajtóhoz ment, hogy alaposan megvizsgálja. Nagyon rozsdás retesz zárta le a közajtót, nyitván régóta nem használták. Tommy roppant óvatosan mozgatta előrehátra, míg végre sikerült zajtalanul félrehúznia. Most már csak az volt a kérdés: nem zárták-e be kulccsal is a közajtót?-. Tommy megismételte előbbi kísérletét a kilinccsel és ezúttal teljes volt a siker. Az ajtó kinyílt, egy ici-pici nyílás volt az egész, de éppen elég arra, hogy Tommy kihallgassa rajta a beszélgetést Az ajtó túlsó oldalán bársonyfüggöny volt, úgy, hogy látni nem láthatott semmit, de a hangokat azért elég jól megkülönböztethette.
Most a Sinn-Feinista beszélt. Mély ír hangját rögtön meg lehetett ismerni;
– Hz mind szép és jő. De ide több pénz kell- Hz a
legfontosabb. Ha nincs pénz, nem lesz eredmény!
Valaki felelt, Tommy úgy vélte, hogy Borisz hangja volt:
– Biztosít bennünket, hogy lesz eredmény?
– Mostantól számítva egy hónapon belül, esetleg korábban vagy későbben, ahogy kívánják, biztosítom Önöket, hogy olyan rémuralom lösz Írországban, hogy a brit birodalom alapjaiban meginog tőle!
Szünet ós azután az „Egyes Szám" lágy, sziszegő hangja hallatszott:
– Jó! A pénzt meg fogják kapni. Borisz, maga majd gondoskodik erről.
– Az amerikai írek és Mr. Potter útján, úgy mint rendesen? – kérdezte Borisz.
– Igen, így jó lesz! – szólalt meg valami új hang, erős amerikai kiejtéssel – bár itt és most hangsúlyozni akarom, hogy kissé bonyolódik a helyzet. Most már nincs meg az a szimpátia, ami kezdetben volt, és egyre jobban hangoztatják, hogy legjobb lenne az íreket magukra hagyni, hadd intézzék el saját ügyeiket Amerika nélkül.
Tommy szinte látta, hogy Boris felhúzza a vállát, mikor felel:
– Hát baj az? Hiszen csak a pénz szerepel úgy, mintha az Egyesült Államokból jönne!
– A legnagyobb nehézség a muníció partra szállítása -szólt a Sinn-Feinista. – A pénzt elég könnyő behozni, jelenlévő kollegánk jóvoltából. .
Most más valaki szólalt meg, Tommy úgy vélte, hogy ez annak a gentleman forma embernek a hangja, akinek az arca oly ismerősnek látszott.
– Vajon mit szólnának hozzá Belfastban, ha ezt most hallanák!
– Szóval ez rendben van – vágta el a vitát a sziszegő hang. – Hát annak az angol lapnak adandó kölcsön ügyben sikerült elintézni a részleteket, Borisz?
– Azt hiszem, igen.
– Helyes. Ha szükség van rá, Moszkvából majd megjön a hivatalos cáfolat.
Pár pillanatnyi csend után a német csengő hangja szólalt meg;
– Utasítást kaptam Mr. Browntól, hogy terjesszem be
a szakszervezetek jelentéseinek kivonatát. A bányamunkások jelentése a legkedvezőbb. Vissza kell tartanunk a vasutasokat. Lehet, hogy baj lesz az A.S.E.-vel.
Most jó ideig csönd lett. Csak a papírlapok forgatása hallatszott és néha-néha egy-egy szó, a német valamit magyarázott. Valaki dobolt az ujjaival az asztalon.
– És hányadikán, barátom? – kérdezte aztán az Egyes Szám
– Huszonkilencedikén.
Az orosz, úgy látszik, gondolkodott:
– Az elég rövid terminus – mondta.
– Tudom. De a Munkáspárt vezetői így határoztak, és nem szabad azt a látszatot keltenünk, mintha nagyon beleelegyednénk a dolgukba. Hadd higgyék, hogy teljesen az ő kezükben van minden.
Az orosz halkan nevetett, úgy látszik, mulatott ezen a kijelentésen.
– Igen, igen – mondta. – Az igaz. Sejteniük sem szabad, hogy saját céljainkra használjuk föl őket. Becsületes emberek, és éppen ezért sokat érnek nekünk. Különös, hogy forradalmat csak becsületes emberekkel lehet előkészíteni. – Elhallgatott, aztán, mintha tetszenék neki ez a gondolat, tovább fűzte: – Minden forradalomnak meg voltak a maga becsületes emberei. Utólag aztán hamar ellehet őket tenni láb alól.
Volt valami borzasztó és félelmetes a hanglejtésében, ahogy ezt mondta. A német ismét átvette a szót:
– Gymesnek el kell tűnnie. Túlságosan előrelátó. A „Tizennégyes Szám" fog erről gondoskodni.
Rekedt dörmögés hallatszott.
– Rendben van. – Majd pár pillanat múlva már aggódott: – És ha rajtakapnak?
– A legjobb jogász fogja védeni ~ felelte a német nyugodtan. – Különben is az egyik hírhedi betört) ujjlenyomataival ellátott kesztyűt fogja viselni. Nincs oka a félelemre.
'Nem felek én. Mindent az ügy érdekében. Azt mondják, vér fog folyni az utcákon. – Valami kegyetlen öröm hallatszott ki a hangjából. Gyémántok és gyöngyök fognak gurulni a csatornákban és bárki felszedheti.
Tommy hallotta, hogy valaki megmozdított egy széket Azután megint az „Egyes Szám" kezdett beszélni:
– Tehát minden rendben van. Bizonyos a siker?
– Azt hiszem – felelte a német- de a hangja ezúttal nem volt oly bizakodó, mint máskor.
Lappangó fenyegetés csengett ki az „Egyes Szám" hangjából, amikor megszólal t:
– Mi baj van?
– Semmi, de...
– De... micsoda?... Hol a hiba?
– A Munkáspárt vezetőiben. Ön mondja, hogy nélkülük nem tehetünk semmit. Már most, ha ők nem hirdetik ki az általános sztrájkot 29-ére...
– Miért ne hirdetnék ki?
– Azért, mert, ahogy ön az előbb mondta, ők becsületesek. Noha már mindent megtettünk hogy megingassuk bennük a bizalmat a kormány iránt, mégse tudom, hogy titokban nem bíznak-e benne még most is.
– De hiszen...
– Tudom. Szünet nélkül támadják és ócsárolják. Általában véve azonban a közvélemény mégis a kormány mellett var). Ezért aggódom, hogy nem fognak nekimenni, ha majd rákerül a sor.
Az orosz ujjai megint dobolni kezdtek az asztalon.
– A tárgyra, a tárgyra, barátom. Ügy hallottam, hogy van valami okmány, amely biztosítja a sikert.
– Ez így is van. Ha bemutatnák a vezetőknek ezt az okmányt, rögtön lenne eredmény- Rádión közölnék egész Angliával és pillanatnyi gondolkodás nélkül állást foglalnának a forradalom mellett. A kormány menthetetlenül és végleg megbuknék.
– Na és mit akar ennél többel?
– Magát az okmányt – mondta a német egyszerűen.
– Ah! Tehát nincs a kezükben? De tudják, hogy hol van? És van valaki, aki tudja, hogy hol van?
– Egy valaki... talán. De még erről sem vagyunk egészen bizonyosak.
– Ki az a valaki?
– Egy lány.
Tommy visszafojtott lélegzettel hallgatózott
– Egy lány? – kérdezte az orosz megvetéssel. És azt a lányt nem tudták maguk szóra bírni?!... Oroszországban ismerjük a módját, hogyan lehet kivallatni a... lányokat!
– Ez az; eset más – mondta a német konokul.
– Hogy-hogy... más? – Egy pillanatra elhallgatott, aztán folytatta: – Hol van most az a lány?
– A lány?
– Igen.
– Most...
Többet azonban nem hallott Tommy. Hatalmas ütést kapott a fejére és minden elsötétedett előtte.

KIfencedik fejezet- TUPPENCE-BŐL HÁZTARTÁSI ALKALMAZOTT LESZ

Amikor Tommy elindult a két férfi nyomában, Tuppence-nek össze kellett szednie minden Önuralmát, hogy utána ne menjen. Mégis visszatartotta magát és azzal vigasztalódott, hogy az események igazolták a haditervét Az a két férfi kétségtelenül a második emeleti lakásból jött és a vékony szál, a Rita név, ismét Jane Finn ellenségeinek nyomára vezette az Ifjú Kalandorokat
Az a kérdés, hogy most mit kell tennie? Tuppcnce nem szerette megvárni, míg fű nő a lába alatt Tommynak most volt dolga bőven, és mivel ő nem csatlakozott a fiúhoz, nemigen tudta, hogy mit csináljon. Visszament az előcsarnokba, ahol a kis liftesfiú most a rézvereteket fényesítette, közben hangosan és nem is nagyon hamisan fütyülve a legújabban fölkapott nótát
A fiú hátranézett, amikor Tuppence bejött. Tuppence-ben volt valami az utcakölykök természetéből és mindig jól értett a fiúk nyelvén. És most arra gondolt, hogy sohase árt ha az embernek szövetségese van az ellenség táborában.
– Na, William, – szólt jókedvűen mintha ismét a kórházban lenne és korán reggel találkoznék a liftesfiúval, -szép fényes lesz minden?
A gyerek máris vigyorgott.
– Albert miss – javította ki. – Albert és nem William.
– Legyen Albert – bólintott Tuppence. Sokatmondóan végignézett a csarnokon. Félt, hogy Albert nem veszi észre, és szándékosan jól aláfestette ennek a tekintetnek a rejtélyességét. A gyerek felé hajolva, halkan mondta: – Mondani akarok valamit magának, Albert
Albert abbahagyta a munkáját és bámészkodva eltátotta a száját
– Nézze! Ismeri ezt? – Széles, színpadias mozdulattal hátracsapta a kabátja bal oldalát cs rámutatott valami kis zománcos jelvényre. Egyáltalán nem volt valószínű, hogy Albert ismerje – sőt nem is lett volna kedvező Tuppence terveire, ha megismeri, mert ez a jelvény bizony csak annak a helyi tanfolyamnak a jelvénye volt, amelyet Tuppence papája, a tiszteletes, a háború legelején szervezett Jelenleg azért volt a Tuppence kabátján, mert pár nappal ezelőtt ezzel tűzött fel valami virágot. Jó szeme volt Tuppence-nek és rögtön észrevette, hogy a fiú zsebéből kilátszott valami hárompennys detektívregénynek a széle, és Albert tágra nyíló szemei hamar el is árulták, hogy nem volt rossz a taktika, mert már kapja be a legyet a fiú.
„Amerikai Detektív Szervezet!" – suttogta Tuppence. Albert beugrott
– Szent Isten! – motyogta elbámulva. Tuppence bólintott, mint aki mindent megmondott ezzel a pár szóval.
– Tudja, kit keresek? – kérdezte a világ legtermészetesebb hangján.
Albert még mindig nagy szemeket meresztve, izgatotton kérdezte:
– Valamelyik lakót?
Tuppence bólintott, és fölfelé mutatott a hüvelykujjával.
– A húszas. Vandemeyernek mondja magát Vandemeyer! Ha-ha-ha!
– Valami svihák? – érdeklődött Albert
– Svihák? Meghiszem azt Az Egyesült Államokban nem is hívják másként, mint... Helyre Rita".
– „Helyre Rita!" – ismételte Albert lelkesen. – Jaj, hát nem egészen olyan ez, mint a mozi?
Valóban olyan volt. Tuppence értett hozzá; lelkes mozilátogató volt.
– Annié mindig mondja, hogy még a szeme se áll jól – folytatta a fiú.
– Ki az az Annié? – kérdezte Tuppence, csak úgy mellékesen.
– Szobalány, Elmegy ma. Hányszor mondta nekem Annié: „Ne felejtse el a szavamat, Albert, cseppet sem csodálkoznék, ha egy szép napon a rendőrség érte jönne és elvinne." ...Éppen így mondta. Hanem azért szép nő, ugye?
– Elég szemre való – mondta, Tuppence, csak úgy félvállról- – Fel is használja a kis játékaiban, nyugodt lelhet.. Igaz, viselte már a smaragdokat?
– Smaragdokat?... Azok olyan zöld kövek, ügye?
Tuppence bólintott.
Azokért keressük. Tudja, hogy ki az öreg Rysdale? Albert rázta a fejét.
– Peter B. Rysdale, az olajkirály?
– Valahogy olyan ismerősnek hangzik – dadogta a fiú.
– Az Övéi voltak a drágakövek. A világ legszebb smaragdgyűjteménye. Megér egymillió dollárt!
– Te jó Isten! – lelkesedett Albert – Mind jobban és jobban emlékeztet a mozira.
Tuppence mosolygott, tetszett neki, hogy mekkora a sikere.
– Még nem bizonyítottuk reá egészen. De a nyomában vagyunk. És – a szemével intett, jó hosszúra nyújtva a kacsintást – ha nem tévedek, ezúttal nem viszi el szárazon.
Albert újabb felkiáltással jelezte az örömét.
– Nézze, fiam, erről egy szót ne szóljon! – intette Tuppence hirtelen. – Nem is kellett volna szólnom magának, de mi amerikaiak úgy vagyunk, hogy rögtön, már első látásra tudjuk, kivel van dolgunk ós én mindjárt láttam, hogy maga "gyes fiú.
– Nem szólok egy árva szót se! – fogadkozott Albert lelkesen. – Nem tehetnék valamit? A nyomában lehetnék, kísérhetném, vagy másképp csinálhatnék valamit.
Tuppence színlelte, hogy gondolkozik, aztán a fejét rázta.
– Jelenleg nem, de nem fogok magáról megfeledkezni. Mondja, fiam, mit is mondott az előbb arról a szobalányról?... Megy el?
– Annié? Nagy veszekedés volt odafönt- Meg is mondta Annié, hogy manapság a cseléd is valaki, nem lehet az emberrel akárhogy bánni azért, mert cseléd, és azt is mondta Annie, hogy ő megmondja mindenkinek és nem is fog egyhamar cseléd akadni erre a helyre.
– Nem fog? – ismételte Tuppence elgondolkozva. – Vajon... Valami az eszébe jutott. Pár percig gondolkozott, aztán Albert vállára tette a kezét.
– Nézze fiam, gondoltam valamit. Mi lenne, ha maga azt mondaná, hogy van valami unokanővére, aki talán jó lenne erre a helyre?... Ugye érti?
– Értem hát – felelt Albert gondolkozás nélkül. – Bízza csak rám, miss, elintézem én az egész dolgot két perc alatt
– Ügyes fiú! – mondta Tuppence helyeslően. – Mindjárt megmondhatja azt is, hogy a lány rögtön beállna. Aztán tudassa velem, és ha rendben van minden, holnap tizenegy órakor itt leszek.
Hová tudassam?
– Rita – felelt Tuppence röviden – Cowley névre.
Albert irigykedve nézett végig a leányon.
– Jó foglalkozás lehet ez a detektíveskedés – sóhajtott.
– Bizony az – hagyta rá Tuppence – főleg mikor az öreg Rysdale fizeti a számlát- De ne búsuljon, fiam. Ha ez sikerül, maga is jól jár.
Tuppence ezzel az ígérettel búcsúzott új szövetségesé-tói és gyors léptekkel hagyta ott South Audley Mansionst. Meg volt elégedve a délelőtt munkájával.
Nem volt vesztegetni való ideje, egyenesen visszament a Ritzbe. Onnan pár szóban mindent megírt Mr. Carter-nek. Már elkészült a levéllel, de Tommy még nem került elő. Egyelőre nem törődött ezzel, mert hosszú vásárlókörútra indult, és hat óra lett, mire hazakerült. Igaz, hogy közben megteázott és habos süteményt is evett, de mégis fáradtan tért haza a szállodába. Vásárlásaival nagyon mt'g volt elégedve. Az egyik olcsó árúházban kezdte, aztán elment pár üzletbe, ahol másodkézből való ruhákat vett, végül pedig betért az egyik jónevű fodrászüzletbe. Hálószobájának magányában kicsomagolta azt is, amit ott vett és öt perc múlva mosolyogva nézte magát a tükrében... Olyan szemöldökfestővel, amilyet a színésznők használnak, kicsit átrajzolta szemöldökének vonalát és ez a frissen szerzett, dús szőke haj segítségével úgy megváltoztatta az arcát, hogy szentül hitte, hogy Whittington még akkor se ismerheti meg. ha szemtől szembe kerülne is vele. Betéteket fog viselni a cipőjében és a szobalány-kötény és főkötő mindennél jobb álruha less. Kórházi tapasztalatiról nagyon jól tudta, hogy gyakran még saját betegei sem ismerték meg az ápolónőt, ha nem viselt egyenruhát
– Igen – mosolygott Tuppence hamiskásan a tükörképre bólintva – te meg fogsz felelni. – Aztán ismét felvette rendes ruháit-
Egyedül vacsorázott, és kicsit árvának érezte magát. Csodálkozott, hogy Tommy még nem jött vissza. Július se került elő – de ezt Tuppence könnyen megmagyarázta- Július nemcsak Londonban sürgetett mindenkit, és az Ifjú Kalandorok már megszokták, hogy időnként eltűnik, aztán megint megjelenik. Az ilyesmi állandóan napirenden volt. Egészen természetes lenne például, hogy Július P. Hersheimmer öt perc alatt elhatározta, hogy Konstantinápolyba megy, ha azt sejti, hogy ott rájön eltűnt unokanővérem nyomára. Ez az energikus fiatalember sikeresen megkeserítette egynéhány úrnak az életét a Scotland Yardban. A Tengerészeti Minisztérium telefonos kisasszonyai is jól ismertek és rettegték az ismerős „Hello"-t Három órát töltött Párizsban, hogy megsürgesse a Prefektúrát, s amikor onnan visszatért, meg volt győződve, hogy a rejtély kulcsát csak Írországban lehet megtalálni. Ezt az eszmét minden valószínűség szerint az egyik, sok sürgetéstől kifáradt francia tisztviselő adta neki.
– Most biztosan odarohant – gondolta Tuppence.
– Hát ez mind szép és jó, de roppant unalmas! Itt ülök ezzel a sok érdekes hírrel, és a világon senki sincs, akinek elmondhatnám! Tommy igazán sürgönyözhetett volna, vagy csinálhatott volna valamit. Vajon hol lehet.. Az lehetetlen, hogy „elvesztette a nyomot", ahogy mondani szokás. Erről jut eszembe... – Miss Cowley abbahagyta a gondolkozást és magához intette az egyik fiút.
Tíz perccel később, kényelmesen elhelyezkedve az ágyán, olvasta Garnaby Williams, az ifjú detektív" történetét. Ez volt az, amit néhány hárompennys rémregénnyel együtt a fiúval hozatott a legközelebbi újságos pavilonból. Úgy érezte, és ebben teljesen igaza volt, hogy jó lesz a „szakirodalommal" foglalkozni, mielőtt Alberttel újabb tárgyalásokba bocsátkozik.
Reggel ez a levél jött Mr. Cartertől: 

„Kedves miss Tuppence,

Nagyszenten indult és gratulálok a szép eredményhez. Kötelességemnek tartom, hogy még egyszer figyelmeztessem arra, micsoda veszéllyel játszik; ha a levélben említett szándékát megvalósítja, ez a veszély még fokozódik. Teljesen elvetemült emberekkel lesz dolga, akik nem ismernek se kegyelmet, se irgalmat. Attól tartok, hogy alábecsüli a veszedelmet, és ezért ismételten figyelmeztetem, hogy nem ígérhetek semmiféle védelmet. Nagyon sokat ér nekünk az, amit már eddig is közölt velünk, és ha most vissza akar vonulni, senkinek sem lehet ez ellen kifogása. Kérem, mindenesetre jól gondolja meg a dolgot, míelőtt elhatározza magát.
Ha figyelmeztetésem ellenére mégis végre akarja hajtani a szándékát, készen fog találni mindent. Ön két évig volt miss Düfferin-nél (cím: Llanelly, Paplak) és Mrs. Vandemeyer ott érdeklődhetik.
Megengedi, hogy egy-két tanácsot adjak? Maradjon meg az igazság mellett, amikor és amennyire lehetséges, ezzel csökken az elszólások veszélye. Azt ajánlom, hogy annak mutatkozzék be, ami tényleg: – volt ápolónő, akiből háztartási alkalmazott lett. Jelenleg sok ilyen van. Ez meg fogja magyarázni mindazt, ami a hangjában vagy a modorában egyébként feltűnhetne és gyanút kelthetne.
Bármilyen lesz is az elhatározása, sok szerencsét kívánok, őszinte barátsággal

Mr. Carter."

Tuppence-nek nagyon jó kedve lett ettől a levéltől, bár Mr. Carter figyelmeztetése írott malaszt maradt. A fiatal lány. annyira bízott önmagában, hogy ügyet sem vetett Mr. Carter aggodalmaira.
Kicsit sajnálta, hogy nem játszhatja végig azt az érdekes szerepet, amit kigondolt. Noha fél percig se kételkedett, hogy elég ügyes, hogy bármily hosszú időn át eljátsszon bármilyen szerepet, józan esze rögtön meggyőződ öt t Mr. Carter érveinek helyességéről.
Tommytól még most sem jött semmiféle üzenet, de a reggeli posta meglehetősen piszkos levelezőlapot hozott, rajta bizonytalan hetükkel mindössze két szó: „Minden rendben".
Féltizenegykor Tuppence büszkén nézegette azt n kissé kopottas pléhládát, amibe elrakta új holmiját. Kellő művészettel volt megkötözve. A leány csöngetett és kissé elpirult, amikor rendelkezett, hogy tegyék föl a ládát a taxira. A Paddington pályaudvarra hajtatott és ott a ruhatárban hagyta a ládát- Azután kézitáskájával bezárkózott a hölgyek várótermébe. Tíz perccel később az átalakult Tuppence nyugodt komolysággal lépett ki az állomásról, hogy felszálljon az egyik villamosra.
Pár perccel tizenegy után ismét a South Audley Mansions előcsarnokában állt. Albert folyton figyelte, hogy nem jön-e már, és közben csak színlelte, hogy rendes munkáját végzi. Mikor aztán Tuppence belépett, először nem ismerte meg. Amikor végre megismerte, nem tudott betelni a csodálkozással.
– Soha meg nem ismertem volna! Ez aztán nagyszerű maskara!
– Örülök, hogy tetszik magának, Albert – felelte Tuppence szerényen. – Igaz, mondja: az unokanővére vagyok, vagy nem vagyok az unokanővére?
– És a hangja! – kiáltott a fiú lelkesen – hisz olyan angolos kiejtéssel beszél, mintha itt született volna! Nem, azt mondtam, hogy az egyik barátom ismer valami lányt. Annie-nak nem nagyon tetszett. Itt maradt máig, ö azt mondta, hogy szívességből tette, de csak azért maradt, hogy magának elvegye a kedvét ettől a helytől.
– Jó lány! – bólintott Tuppence.
Albert nem értette a gúnyt
– Rendes lány, és az ezüstöt úgy tartja, hogy öröm ránézni. De mondhatom, hogy olyan mérges tud lenni, hogy no… Most mindjárt fölmegy, miss? Tessék belépni a liftbe. A húszas számot tetszett mondani? – és intett a szemével.
Tuppence szigorú tekintete elhallgattatta. A leány beszállt a liftbe.
Amint a húszas számnál csengetett, érezte, hogy Albert szemei lassan süllyednek a föld alá-
Ügyes fiatal nő nyitotta ki az ajtót
– A hely végett jöttem – mondta Tuppence.
– Vacak hely – mondta pillanatnyi gondolkozás nélkül a nő- – Igazi vén sárkány. Mindenbe beleüti az orrát. Azt mondta rólam, hogy megnézem a leveleit. Hogy én! Különben is félig nyitva volt a boríték. Soha sincs semmi a papírkosárban, mindent eléget Nincs rendben a szénája, annyi bizonyos. Drága ruhái vannak, de nem igazi úrinő. A szakácsné tud valamit róla, de a világért sem árulná el, úgy fél tőle, mint a tűztől. Es milyen gyanakvó természetű! Egy perc alatt ott van, hacsak kicsit beszélget is az ember valakivel. Azt mondhatom, hogy...
De, hogy ezenkívül még mit mondhatna Annié, azt Tuppence sohase tudta meg, mert abban a pillanatban különös, acélos csengésű hang kiáltott ki a lakásból:
– Annié!
Az ügyes, fiatal nő akkorát ugrott, mintha puskából lőtték volna ki.
– Igenis, nagyságos asszony.
– Kivel beszél?
– Jött valaki az állás végett, nagyságos asszony, kérem.
– Akkor vezesse be.
– Igenis, nagyságos asszony.
Tuppence-t bevezették az egyik szobába, a hosszú folyosó jobb oldalán. Már nem egészen fiatal nő állott a kandalló előtt. Kétségtelenül gyönyörű lehetett valamikor, bár vonásai megkeményedtek és eldurvultak az évek során, de azért most is szép volt- A nyakánál felcsavarva viselte világos aranyhaját, melyen kétségtelenül meglátszott a fodrászok művészete. Szúrós, acélkék szemével úgy nézett az emberre, mintha a lelkébe is bele tudna látni. Kitűnően szabott, könnyű ruhája még jobban kiemelte alakjának szépségét. De karcsú és hajlékony termete, épp úgy, mint arcának tökéletes szépsége, nem tévesztette meg Tuppence-t, aki ösztönszerűleg megérezte, hogy a megtévesztő külső alatt kemény, fenyegető, acélos erő rejtőzik, amit hangjának szigorú csengése és szemeinek szűrös tekintete nyilvánvalóan elárult.
Tuppence most először érezte, hogy fél. Whittingtontól nem félt, de ez az asszony, ez más volt. Szinte elbűvölten nézte a piros szájnak kegyetlen, hajlott vonalát és ismét érezte, hogy átszalad rajta valami hideg rémület. Elhagyta szokott önbizalma. Valahogy megérezte, hogy sokkal nehezebb rászedni ezt az asszonyt, mint Whittingtont. Eszébe jutott Mr. Carter figyelmeztetése. Itt bizony nem számíthat kegyelemre.
Az ösztönszerű félelem azt súgta neki, hogy legjobb lesz sarkon fordulni és menekülni, de Tuppence leküzdötte magában ezt az érzést, és nyugodtan, tiszteletteljesen viszonozta leendő úrnőjének tekintetét
Úgy látszik az első benyomás kedvező volt. Mrs. Vandemeyer rámutatott az egyik székre.
– Leülhet. Kitől hallotta, hogy szükségem van szobaleányra?
– Az egyik ismerősömtől, aki jóbarátja az itteni liftesfiúnak. Azt gondolta, hogy ez a hely talán jó lesz nekem.
A gyilkos tekintet ismét rászegeződött.
– A beszédjéből ítélve jó nevelésben részesült?
Tuppencenek jól pergett a nyelve, amíg elbeszélte a Mr. Carter tanácsai alapján kigondolt életrajzát
Mialatt beszélt, az volt az érzése, hogy Mrs. Vandemeyer nem néz rá azzal a feszült figyelemmel, amivel eleinte vizsgálta:
– Értem – szólalt meg végül. – Van valaki, akinek írhatnék, és akinél érdeklődhetném maga iránt?
Utoljára miss Dufferinnél dolgoztam, Llanellyben, a paplakban. Kél évig voltam ott.
– És aztán azt gondolta, hogy több pénzt kereshet, ha Londonba jön, ugye? Na jó, én nem bánom. Adok magának 50 fontot... 60 fontot... amennyit akar. Be tud állni rögtön?
– Igen, nagyságos asszony. Ma is, ha kívánja. A csomagom a Paddington állomáson van.
– Akkor üljön taxiba és hozza el. Könnyű helye lesz nálam. Sokat vagyok távol hazulról. Igaz, hogy hívják magát?
– Prudcnce Cooper, nagyságos asszony.
– Jól van, Prudence. Menjen el és hozza el a holmiját. Villásreggelire nem leszek itthon. A szakácsné majd megmutatja magának mindennek a helyét.
– Köszönöm, nagyságos asszony.
Tuppence kivonult. Az ügyes Annié nem volt látható. Lenn az előcsarnokban roppant tekintélyes portás állt és Albert a háttérbe szorult. Tuppence rá se nézett, hanem egyenesen kiment.
A kaland megkezdődött, de Tuppence jókedve alábbhagyott. Arra gondolt, hogy ha az ismeretlen Jane Finn ennek a Mrs. Vandemeyernek a kezei közé került, akkor nehéz sora lehetett.

Tizedik fejezet – SIR JAMES PEEL EDGERTON MEGJELENIK

Új kötelességeinek teljesítésében Tuppence nem volt ügyetlen. A tiszteletes úr leányai nagyon jól értettek a háztartáshoz. Szakértők voltak abban is, hogyan kell betanítani egy „új lányi", aminek aztán persze az volt az eredménye, hogy az új lány, mihelyt betanult, elment, hogy több fizetésért másutt kamatoztassa újonnan szerzett-tudományát, mert a tiszteletes úr bugyellárisa nem tudta teljesíteni megnőtt igényeit.
Ezért nem is félt Tuppence attól, hogy nem válik be, bár Mrs. Vandemeyer szakácsnéjából nem tudott kiokosodni. A szakácsné nyílván rettenetesen félt az úrnőjétől. Tuppence azt gondolta, hogy Mrs. Vandemeyer valami módon alighanem kezében tartja a szakácsnéját, aki különben elsőrangúan főzött, amit Tuppence már első este megállapíthatott. Mrs. Vandemeyer vendéget várt vacsorára és így Tuppence két személyre terítette meg a gyönyörűen politírozott asztalt. Kicsit aggódott, amikor a vendégre gondolt. Bár meglehetősen bízott abban, hogy Whittington nem ismer rá, mégis jobban Örült volna, ha a vendég valami teljesen idegen személy lenne. De hát ez nem tőle függött – itt csak reménykedni lehetett 
Pár perccel nyolc után megszólalt az előszoba csengője és Tuppence aggódva ment ajtót nyitni. Rögtön megnyugodott, amikor látta, hogy a vendég az a férfi, aki Whittingtonnal ment, amikor Tommy a nyomukba szegődött.
– Kit jelenthetek? – kérdezte Tuppence.
– Sztyepanov gróf.
Tuppence bejelentette és Mrs. Vandemeyer felállott az alacsony pamlagról, hogy barátságosan üdvözölje látogatóját.
– Nagyon örülök, hogy látom, Borisz Ivanovics. – mondta.
– Én is nagyon örülök, madame! – felelt a férfi, és mélyen meghajolva kezet csókolt
Tuppence kiment a konyhába.
– Valami Sztyepanov gróf, vagy ki van itt – mondta, és őszinte, gyerekes kíváncsiságot színlelve, hozzátette: – Ki az?
– Azt hiszem, valami orosz úr.
– Sokat jár ide?
– Néha-néha. Miért kérdi?
– Hát csak gondoltam, hogy talán teszi a szépet a nagyságának, ennyi az egész – magyarázta a lány, és aztán, mintha rossz néven venné a szakácsné kérdését: -Hogy letorkolja az embert' – tette hozzá szemrehányóan.
– Aggódom ezért az ételért – magyarázta a másik.
Ez tud valamiről – gondolta Tuppence. Hangosan
azonban csak annyit mondott: – Tálaljak már?
Amíg felszolgált az asztalnál, Tuppence minden szóra figyelt. Az járt az eszében, hogy ez volt Whittington társa, amikor Tommy a nyomukba szegődött Azóta se látta Tommyt és most, bár Önmagának se akarta bevallani, már aggódni kezdett a pajtásáért. – Hol lehet most? Miért nem küld semmiféle üzenetet?... Mielőtt a Ritzből elment, intézkedett, hogy minden levelet vagy üzenetei küldjenek külön küldönccel a közeli papírkercskedésbe; Albertnek meghagyta, hogy napjában többször is nézzen be oda- Igaz, hogy csak tegnap reggel vált el Tommytól és egyre bíztatta önmagát, hogy nincs semmi értelme az aggodalmának, de azért mégis különös, hogy semmiféle üzenetet nem kap tőle!
Akármilyen jól figyelt Tuppence, a beszélgetésből semmire se tudott rájönni. Borisz és Mrs. Vandemeyer teljesen semmitmondó dolgokról beszéltek: új táncokról, a színházakról és a társaság legfrissebb pletykáiról. Ebéd után átmentek a kis nappaliba, ahol Mrs. Vandemeyer rátelepedett a pamlagra és gonoszabban gyönyörű volt, mint valaha. Tuppence behozta a kávét és a likőröket, aztán, bár nem szívesen, kiment Ahogy kiment, hallotta Borisz hangját
– Új szerzemény, ugye?
– Ma jött- A másik valóságos sárkány volt. Ez jó lánynak látszik. Jól tud felszolgálni.
Tupponce gondosan nyitva hagyta az ajtót és egy pillanatig még ott maradt. Még hallotta Borisz kérdését
– Teljesen megbízható, remélem?
– Igazán, Borisz, már túlzásba viszi a gyanakvást. A lány, azt hiszem, a portás unokanővére, vagy ilyen valami. És soha senki se sejti, hogy összeköttetésben állok a... a közös barátunkkal, Mr. Brownnal.
– Rita, az Istenért, legyen óvatos, kérem! Az az ajtó nincs becsukva.
– Hát akkor csukja be – nevetett Mrs. Vandemeyer.
Tuppence gyorsan ellépett
Sietett vissza a konyhába, hogy távolléte szemet ne szúrjon a szakácsnénak, aztán szédítő gyorsasággal csinált rendet és elmosogatott- Most jól esett neki, hogy a kórházban megtanult gyorsan dolgozni. Mikor elkészült, visszament a nappali ajtajához. A szakácsné lassabban dolgozott és még a konyhában volt elfoglalva, de ha észre is veszi, hogy Tuppence elment, legfeljebb azt hiszi, hogy az ágyakat veti.
Sajnos, odabent oly halkan beszélgettek, hogy Tuppence semmit se hallott. Nem merte mégegyszer kinyitni az ajtót, mert bármennyire ügyelne is, Mrs. Vandemeyer éppen szemben ült a ajtóval és a lány igen nagyra tartotta úrnője árgus szemeit
Mégis, nem adta volna sokért, ha hallhatná, hogy miről beszélnek odabent Ha előfordult valami nem várt esemény, talán Tommyról is hall valamit. Pár pillanatig elkeseredetten gondolkozott, aztán földerült az arca. Gyorsan végigment a folyosón és benyitott Mrs. Vandemeyer hálószobájába. A hálószoba magas üvegajtaja arra az erkélyre nyílt amely végigment az egész lakás előtt Tuppence gyorsan kisurrant az üvegajtón és nesztelenül osont a kis nappali ablakáig. Ahogy remélte, az ablak félig nyitva volt és tisztán lehetett hallani a beszélgetést.
Tuppence feszült figyelemmel hallgatózott, de semmi olyat nem mondtak, amit Tommyra lehetett volna vonatkoztatni. Úgy látszik, Mrs. Vandemeyer és Borisz nem voltak egy véleményen valamilyen kérdésben és az orosz végül elkeseredetten fakadt ki:
– Az lesz a vége állandó meggondolatlanságának, hogy mindnyájunkat tönkretesz!
– Ugyan! – nevetett Mrs. Vandemeyer, – Éppen a jó értelemben vett közismertség az, ami leginkább leszereli a gyanút Majd igazat ad nekem maga is idővel- talán még hamarább is. mint gondolja!
– Közben pedig állandóan Peel Edgertonnal megy mindenfelé. Nem elég, hogy Ő a legismertebb korona ügyész Angliában, de ráadásul még szaktekintély is a kriminológiában és legszívesebben a nagy bűnözők kér désével foglalkozik. Tiszta őrület!
– Tudom, hogy ékesszólása számtalan embert mentett meg az akasztófától – mondta Mrs. Vandemeyer nyugodtan. – Na és mi van ebben? Esetleg még nekem is szükségem lehet ilyen irányú segítségére. És milyen jó lesz akkor, hogy van igazi jóbarátom... illetékes helyen!
Borisz felállt és nagy léptekkel járkált fel és alá a szobában. Nagyon izgatott volt.
– Okos asszony maga, Rita, de ugyanakkor bolond is! Higgyen nekem, és hagyja abba a barátkozást Peel Edgertonnel.
Mrs. Vandemeyer szelíden rázta a fejét.
– Azt hiszem, nem teljesíthetem ezt a kívánságát.
– Megtagadja? – valami lappangó csúnya fenyegetés csengett ki Borisz hangjából.
– Ahogy már mondtam.
– Akkor, Istenemre mondom – mordult fel Borisz – meglátjuk...
De villogó szemekkel felállott Mrs. Vandemeyer is.
– Borisz, maga elfelejti – mondta – hogy én senkinek sem tartozom felelősséggel. Velem nem rendelkezhetik senki, csak egyedül... Mr. Brown.
A másik elkeseredetten tárta szét a karját.
– Magával nem lehet beszélni – motyogta – lehetetlen! Lehet, hogy már most is késő. Azt mondják, hogy Peel Edgerton megérzi a bűnösöket! Mit tudhatjuk, hogy mit rejteget ez a nagy érdeklődés, amit mutat maga iránt? Lehet, hogy máris gyanakszik valamire. Sejti...
Mrs. Vandemeyer megvetőleg végignézett az oroszon.
– Nyugodjék meg, kedves Borisz. Ő nem sejt semmit. 
Szokott lovagiassága mellett, úgy látszik, maga elfelejti, hogy általában azt beszélik rólam, hogy nagyon szép vagyok. Higgye el nekem, hogy ez, és csakis ez érdekli Peel Edgerton t.
Borisz kételkedve rázta a fejét.
– Nincs még egy ember ebben az országban, aki úgy foglalkozott volna a nagy bűnözők kérdésével, mint éppen ő. Azt képzeli, hogy maga rászedheti?
Mrs. Vandemeyer szemei összehúzódtak.
– Ha valóban minden úgy van, ahogy maga mondja, engem mulattatna, hogy próbát teszek vele.
– Szent Isten, Rita!
– Különben is – folytatta Mrs. Vandemeyer – Peel Edgerton roppant gazdag. Én pedig, ezt maga is nagyon jól tudja, Borisz, nem vetem meg a pénzt.
– Pénz, pénz! Mindig ez a baj magával, Rita. Azt hiszem, a lelkét is eladná pénzért. Azt hiszem... – elhallgatott és aztán halk, rémes hangon tette hozzá;
– Néha azt hiszem, hogy eladna minket is!
Mrs. Vandemeyer mosolygott és a vállát vonogatta.
– Mindenesetre óriási árat kellene fizetni ezért – mondta könnyedén. – Azt az árat csakis valami milliomos tudná megfizetni-
– Ah! – az orosz felhördült. – Látja, igazam volt.
– Ugyan, kedves Borisz, hát ennyire nem érti a tréfát?
– Tréfa volt?
– Természetesen.
– Hát akkor csak azt mondhatom, hogy különös fogalmai vannak a tréfáról, kedves Rita.
Mrs. Vandemeyer mosolygott.
– Ne vesszünk össze, Borisz- Nyomja meg a csengőt. Igyunk valamit
Tuppenee gyorsan visszavonult Egy pillanatra megállott és megnézte magát Mrs. Vandemeyer nagy álló tükrében, hogy nincs-e valami rajta, ami elárulná, hogy hol volt. Aztán nyugodtan bement a csengetésre.
Bár a kihallgatott beszélgetés érdekes volt, mert kétségtelenül elárulta, hogy mind Rita, mind Borisz tagjai a bűnszövetkezetnek, mégse adott semmiféle felvilágosítást azokról a kérdésekről, amelyek Tuppencet jelenleg érdekelték. Meg sem említették Jane Finn nevét.
Másnap reggel pár szót váltott Alberttel és megtudta, hogy a papírkereskedésbe nem jött semmilyen levél. Egészen hihetetlen, hogy Tommy, ha jól megy a dolga, ne üzenjen neki egy árva szót se. Mintha valami jéghideg kéz szorítaná össze a szívét... Hátha talán... Bátran elfojtotta aggodalmait. – Hiába, nem használ semmit, akárhogy izgul – biztatta magát De aztán gyorsan megragadta az alkalmat, amit Mrs. Vandemever kínált föl neki.
– Melyik a szokásos kimenőnapja, Prudencc? – kérdezte az űrnője.
– Rendesen pénteken szoktam kimenőt kapni, nagyságos asszony.
Mrs. Vandemeyer felhúzta a szemöldökeit.
– És ma éppen péntek van!... De azt hiszem, nem akar kimenni ma, mivel csak tegnap jött?
– Éppen kérni akartam, hogy elengedjen, nagyságos asszony.
Mrs. Vandemever még egy percig nézett a lányra, aztán mosolygott.
– Szeretném, ha Sztyepanov gróf hallhatná magát- Tegnap mondott magáról valamit. – Macskamódra, szélesebbre derült a mosolygása. – A kérése nagyon... jellemző. Meg vagyok elégedve. Maga mindezt nem érti, de azért elengedem ma délutánra. Nekem mindegy, mert nem ebédelek itthon.
– Köszönöm, nagyságos asszony.
Tuppence föllélegzett, amikor ismét egyedül maradt. Megint félt, rettenetesen félt attól a kegyetlen szemű, gyönyörű asszonytól.
Mielőtt kiment, még egyszer felületesen átfényesítette az ezüstöt, de megzavarta munkájában az előszoba csengője. Tuppence kiment ajtót nyitni. A látogató ezúttal nem volt se Whittington, se Borisz, hanem egy nagyon érdekes megjelenésű úr.
Magas férfinek látszott, bár alig volt valamivel nagyobb az átlagnál. Borotvált arcán és nagyon kifejező vonásain meglátszott, hogy szokatlan erő és hatalom la' kőzik benne. Mintha mágneses erő sugároznék ki belőle.
Tuppence az első percben nem tudta, hogy színész vagy jogász. de a látogató hamar megoldotta a kérdést, amint megnevezte magát: „Sir James Peel Edgerton."
Most újult érdeklődéssel nézett reá a leány. Szóval ez az a híres királyi tanácsos, akinek a nevét egész Anglia ismeri. Tuppence tudta, hogy úgy beszélnek róla, mint a jövő miniszterelnökről. Mindenki tudta, hogy hivatása kedvéért nem fogadott el magas állásokat, hanem inkább megmaradt képviselőnek.
Tuppence elgondolkozva ment vissza a konyhába. A nagy ember egész megjelenése mély hatással volt reá. Most már megértette Borisz izgalmát. Peel Edgertont nem könnyű rászedni.
Körülbelül negyedóra múlva szólt a csengő és Tuppence az előszobába ment, hogy kieressze a látogatót. Peel Edgerton már akkor is szúrós tekintettel nézett a leányra, mikor jött, most pedig, mikor a kalapot és a botot átverte, Tuppence úgy érezte, hogy Peel Edgerton szemei keresztül-kasul járnak rajta. Amint kinyitotta az ajtót és félreállt, hogy kiengedje, a férfi megállt a küszöbön.
– Nem régóta csinálja ezt, mi?
Tuppence csodálkozva nézett fel. A férfi szeméből jóindulatot olvasott ki és még valamit, amit nehezebb volt megérteni.
Sir James Pcel Edgerton bólintott, mintha már felelt volna a leány.
– Ápolónő volt és nem tudót megélni, ugye?
– Ezt Mrs. Vandemeyertől hallotta? – kérdezte Tuppence gyanakodva.
– Nem, kislány. Ahogy ránéztem magára, tudtam. Jó hely ez itt?
– Nagyon jó hely, köszönöm, méltóságos úr.
– Úgy. De manapság bőven vannak jó helyek... másutt is. És néha nem árt a változatosság.
– Azt akarja ezzel mondani, hogy- kezdte Tuppence. De sir James már a lépcsőn volt. Visszanézett jóindulatú szemeivel.
– Csak figyelmeztettem – mondta – ennyi az egész.
Tuppence elgondolkozva ment vissza a konyhába- Most kezdett csak igazán töprengeni.

Tizenegyedik fejezet – JÚLIUS ELBESZÉLÉSE

Mikor eljött az ideje, Tuppence megfelelően kiöltözve elindult, hogy kiélvezze szabad délutánját. Albert átmenetileg eltűnt, Tuppence tehát saját maga ment be a papírkereskedésbe, hogy megnézze, nem jött-e levele.
Miután ott semmit se kapott, idegesen tartott a Ritz felé. Érdeklődésére azt felelték, hogy Tommy még nem jött vissza. Noha várta ezt a választ, mégis úgy hatott reá, mintha meghúznák reményei fölött a lélekharangot. Elhatározta hogy Mr. Carterhez fordul, elmondja neki, hogy hol és mikor indult útra Tommy és megkéri, hogy tegyen valamit az érdekében. Tuppence könnyen változó kedélye gyors vigaszt talált ebben a gondolatban, megkérdezte, hogy Július Hersheimmer itthon van-e. A válasz az volt, hogy Július körülbelül fél órával azelőtt jött haza, de ismét elment
Tuppencenek erre még jobb kedve támadt. Az is valami, ha Júliust láthatja. Hátha kitalál valamit, hogy hogyan lehetne megtalálni Tommyt. Július szobájában megírta levelét Mr. Carternek, és amikor már éppen a borítékot címezte, nagy robajjal kinyílt az ajtó.
– Mi a fenét... – kezdte július, de hirtelen elhallgatott. – Bocsánatot kérek, miss Tuppence. Azok a szamarak azt állítják, ott lenn az irodában, hogy Beresford már nincs itt, sőt már kedd óta nem is volt itt Igaz?
Tuppence bólintott
– Maga nem tudja, hogy hol van? – kérdezte halkan.
– Én? Hát honnan tudjam? Egy árva szót sem írt, bár tegnap reggel sürgönyöztem neki.
– A sürgönye valószínűleg felbontatlanul fekszik az irodában.
– De hát ő maga hol van?
– Nem tudom. Azt reméltem, hogy talán maga tudja.
– Mondom magának, hogy semmit sem tudok róla, mióta elváltunk szerdán a pályaudvaron.
– Melyik pályaudvaron? – csodálkozott Tuppence.
– A Waterloon. A maguk délkeleti vonatainak pályaudvara.
– Waterloo?-. – Tuppence összehúzta a szemöldökét.
– Na igen. Hát nem mondta meg magának?
– Én se láttam őt – felelte Tuppence türelmetlenül. – Na, mondja tovább a Waterloot. Mit csináltak ott magok?
– Felhívott telefonon – magyarázta Július. – Azt mondta, hogy induljak és siessek. Azt mondta, hogy nyomában van két sviháknak.
– Oh! – szólt Tuppence, erre már kinyílt a szeme. – Értem. Mondja tovább.
– Rögtön indultam. Beresford ott volt. Megmutatta a két gazembert. Nekem a nagyobbik jutott, az, akit maga rászedett Tommy a markomba nyomta a jegyet és azt mondta, hogy szálljak íel a vonatra. A másik pasast Tommy megtartotta magának. – Július egy pillanatra elhallgatott, aztán hozzátette: – Azt hittem, hogy maga ezt már mind tudja.
– Július – szólt rá Tuppence szigorúan – ne járkáljon folyton fel és le, az ember igazán elszédül tőle. Üljön le abba a karosszékbe és mondja el az egészet elejétől végig, szépen, egyszerűen, értelmesen.
Mr, Hersheimmer szót fogadott
– Jó – mondta – hol kezdjem?
– Ott, ahol abbahagyta: A Waterloonál.
– Hát – kezdte Július – először is beültem a kedves, régimódi, igazi angol, első osztályú kocsiba. A vonat éppen indult. Az első élményem az volt. hogy bejött az egyik ellenőr és roppant udvariasan közölte velem, hogy nem vagyok dohányzó kocsiban. Erre átnyújtottam neki fél dollárt, és a kérdés el volt intézve. A folyosón elsétáltam a következő kocsiból. Whitrjngton tényleg ott volt, életnagyságban. Mikor megláttam a gazembert a nagy, vastag, sima pofájával és eszembe jutott, hogy szegény, kicsi Jane húgom a kezei közt van, szívből mérgelődtem, hogy miért nincs nálam valami fegyver. Egy kicsit megbirizgáltam volna.
– Minden baj nélkül megérkeztünk Boumemouth-ba. Whittington kocsiba ült és megadta az egyik szálloda címét. Én követtem a példáját, és ahogy az ő kocsija megállt, fél percen belül az enyém is ott volt. Whittington kivett egy szobát, én is kivettem egyet. Eddig minden simán ment Nem is sejtette, hogy van valaki a nyomában. Vacsoráig újságot olvasott és elütötte az időt a szálloda szalonjában. Azután megebédelt, no, azt is jó lassan csinálta.
– Már azt kezdtem hinni, hogy nem lesz ebből semmi, és talán csak az egészsége érdekében rándult ki Boumemouth-ba, de aztán eszembe jutott, hogy nem öltözött át a vacsorához, bár nyilvánvaló volt, hogy ez a szálloda sokat ad az előkelőségre és megkívánja a frakkot. Valószínű tehát, hogy akkor fog majd a dolga után nézni, ha megvacsorázott
– Kilenc óra után valóban el is indult Kocsiba" ült, áthajtatott a városon, ott kifizette a kocsit és nekivágott a fenyőerdőnek, a sziklák fölött Persze a nyomában ott voltam én is. Körülbelül fél óra hosszat mentünk, végig a villasoron, s a végén valami nagy házhoz értünk, amely mintha a legutolsó lett volna. Szép ház volt Körülötte csupa fenyő.
– Elég sötét volt az éjszaka és a házhoz vezető kocsiútón semmit nem lehetett látni. Csak hallottam. Persze, óvatosan kellett lépkednem, hogy észre ne vegye, hogy valaki a nyomában van. Éppen idejében érkeztem az egyik fordulóhoz, hogy lassan, amint megnyomja a csengőt és beeresztik a házba. Megálltam ott, ahol voltam. Kezdett esni az eső és hamarosan csaknem bőrig áztam. Ráadásul borzasztó hideg is volt
– Whittington csak nem jött ki és lassanként kezdtem nyugtatan lenni. Kicsit körülnéztem. A földszinti ablakok mind bevoltak csukva és lefüggönyözve, de fönt, az első emeleten (kétemeletes ház volt) láttam, hogy az egyik ablak ki van világítva, és a függönyök nincsenek leeresztve.
– Éppen szemközt azzal az ablakkal állt az egyik fa. Alig harminc lábnyira lehetett a háztól és valahogy a fejembe vettem, hogy ha fölmásznék arra a fára, akkor beláthatnék a kivilágított szobába. Tudtam, persze, hogy a világos ablak még nem bizonyság arra, hogy Whittington abban a szobában van és nem bármelyik másikban; sőt ellenkezőleg, ha fogadásról lett volna szó, inkább arra lehetne fogadni, hogy a földszinten van valamelyik lefüggönyözött szobában. De hát, úgy látszik, kicsit megzavarodtam attól, hogy olyan soká álltam kint az esőben, és az volt az érzésem, hogy minden jobb lesz, mint ott állni, várni és nem csinálni semmit. Hát így aztán elkezdtem mászni-
– Egyáltalán nem volt egyszerű dolog! Az ágak borzasztó síkosak lettek az esőtől, és éppen csak hogy meg tudtam kapaszkodni, de lassan-lassan sikerült és végre megérkeztem az ablak magasságába... Most aztán jött a csalódás! Túlságosan balra voltam az ablaktól, úgy hogy csak oldalról tudtam benézni a szobába és csak a függönyből, meg a tapétázott falból láttam egy darabocskát Ebből aztán nem sok hasznom volt, de amikor már éppen csalódottan le akartam mászni, odabenn megmozdult valaki és az árnyéka odavetődött arra a kis faldarabocskára, amelyet láthattam. Akár hiszi, akár nem: Whittington volt!
– Erre aztán természetesen csupa tőz lettem. Be kell, hogy lássak abba a szobába, akármi történik! Csak ki kell találni ennek a módját. Láttam, hogy a fának, egyik, hosszú ága éppen abba az irányba nyílik ki. Már most, ha csak fele útjáig eljuthatnék valahogy, már meg lenne oldva a kérdés. Csak nagyon kétséges volt, hogy elbírja-e a súlyomat az ág? Kihatároztam, hogy megpróbálom és nekiindultam. Roppant óvatosan, lassan kúsztam előre. Az ág csúnyán ingott és recsegett. S igazán nem volt jó arra gondolni, hogy hány méternyire vagyok a földtől... de végre mégiscsak eljutottam oda, ahová akartam.
– Olyan se nem kicsi, se nem nagy szoba volt, kevés bútorral. A szoba közepén asztal, rajta lámpa és az asztalnál, éppen velem szemben, ott ült Whittington. Kórházi ápolónői ruhába öltözött növel beszélt. Az ápolónő arcát nem láthattam, mert háttal tilt nekem. Bár a függönyök nem voltak leeresztve, az ablak csukva volt úgy, hogy egy árva szót sem hallhattam a beszélgetésükből. De úgy rémlett, mintha Whittington egyedül beszélne és az ápolónő csak hallgatná.
Néha-néha bólintott, aztán közben a fejét rázta, mintha kérdésekre felelne. Whittington egyszer-kétszer az asztalra csapott és érveinek alátámasztására nagy hévvel magyarázott. Közben elállt az eső és az ég hirtelen kitisztult.
– Pár perc múlva Whittington, úgy látszik elvégezte a mondókáját, és fölállt. Erre fölállt a nő is. Whittington az ablak felé nézett és valamit kérdezett... talán azt, hogy esik-e még az eső? Akár ezt kérdezte, akár mást, elég az hozzá, a no átment a szobán, egyenesen az ablakhoz tartott és kinézett. Ebben a pillanatban kibújt a hold a felhők mögül és... egyenesen reám világított!... Megrémültem, hogy az asszony meglát. Megpróbáltam kicsit hátrahúzódni. Ezt a hirtelen mozdulatot azonban megsokallta az a vacak öreg ág. Hatalmas reccsenéssel leszakadt és vele együtt földre ért július P. Hersheimmer is!
– Jaj, de izgalmas. Július! – rebegte Tuppence- mondja tovább, kérem!
– Hát szerencsém volt, mert jó puha földre estem, – de egy időre bizony, abba kellett hagynom mindent Miremagamhoz tértem, már ágyban feküdtem, jobbra tőlem egy ápolónő állt (nem az, akivel Whittington beszélt), balra pedig alacsony, fekete szakállas ember, aranykeretes szemüveggel, akin mindjárt meglátszott, hogy orvos. Amikor rábámultam, megdörzsölte a kezeit és felhúzta a szemöldökét: „Ah!" – szólt – „hát fiatal barátunk magához tért. Kitűnő. Kitűnő!"
– Én azt csináltam, amit ilyenkor szokás. Megkérdeztem: „Mi történt?" és „Hol vagyok?", de nagyon jól tudtam, hogy erre az utóbbi kérdésre mi lesz a válasz. Nincs begyepesedve az agyam. „Köszönöm, kedves nővér, azt hiszem, egyelőre nem lesz szükségünk semmire" mondta a kis ember, mire az ápolónő, mint jól betanult ápolónőhöz illik, gyorsan kiment a szobából- Azt azonban láttam, hogy nagyon kíváncsian nézett végig rajtam, amikor kiment az ajtón.
– Ettől a kíváncsi tekintettói aztán nagyszerű ötletem támadt. – „Nos, doktorka" – mondtam és megpróbáltamfelülni, de erre már csúnyán belenyílallott jobb lábamba a fájdalom. – „Kis rándulás" magyarázta a doktor. „Semmi különös. Pár nap alatt ismét teljesen rendbe jön.
Tuppence közbeszólt.
– Észrevettem, hogy kicsit sántít. 
Július bólintott és folytatta:
– Hogy történt?" – kérdeztem ismét. Az orvos szárazon felelt – _Az egyik ram nagy ágával együtt belezuhant frissen fölásott virágágyasomba."
– Tetszett nekem ez az orvos. Határozottan volt érzéke a komikum iránt Egész bizonyosan tudtam hogy becsületes ember és nem jár görbe utakon. – „Borzasztóan sajnálom a fát" – mondtam – „doktorka és az új virágokról most már én gondoskodom... De talán szeretné tudni, hogy mit kerestem a kertjében?" – „Azt hiszem, hogy a helyzet valóban magyarázatot követel" – felelte az orvos.
– Nos, először is nem a kanalakért jöttem.
Az orvos elmosolyodott.
– Magam is erre gondoltam először, de hamar rájöttem a tévedésre. Különben ugye amerikai?
Megmondtam a nevemet.
– És a doktor úr?
– Én dr. Hall vagyok és ez, ahogy nyilván tudja, az én szanatóriumom.
– Tudni ugyan nem tudtam, de eszem ágába se jutott hogy ezt megmondjam neki. Magamban roppant hálás voltam ezért a fölvilágosításért Tetszett nekem ez az ember és valahogy megéreztem, hogy megbízható, de azért nem akartam mindent megmondani neki. Egyrészt azért sem, mert úgyse hitte volna el.
– Egy pillanat alatt elhatároztam magamat. – _Igazán roppant buta és félszeg helyzetbe kerültem, doktor úr, de tartozom Önnek azzal, hogy megmondjam, hogy nem betörőként jöttem ide". Aztán dumáltam neki valamit, hogy... kislányról van szó. Beszéltem a szigorú gyámról és idegkimerültségről és a végén megmagyaráztam, hogy úgy rémlett, mintha megismertem volna őt a szanatórium betegei közt és ezzel magyaráztam meg éjszakai kalandomat.
– Olyan, mint valami regény. Magam is éppen ilyesmire gondoltam – mondta kedvesen, amikor bevégeztem.
– Na most, doktorka – folytattam én, – legyen őszinte és mondja meg nekem, hogy itt van-e maguknál egy Jane Finn nevű leány, vagy ha nincs itt, itt volt-e ezelőtt?
Elgondolkozva ismételte a nevet „Jane Finn?" aztán a fejét rázta: „Nem."
– Elszomorodtam és ez meg is látszott rajtam- _Egészen bizonyos benne?" kérdeztem. „Egészen bizonyos vagyok, Mr. Hersheimmer. Szokatlan név és nem hiszem, hogy elfelejtettem volna."
– Hát ez aztán végleges volt. Itt zsákutcába jutottam, pedig reméltem, hogy elértem a célt és vége a keresésnek! _Szóval így van" – sóhajtottam csalódva. „Na most van még valami. Amíg ott szorongattam azt a fene ágat, folytattam, „úgy rémlett, mintha régi barátomat látnám beszélgetni az egyik ápolónővel." Szándékosan nem mondtam nevet, mert valószínű volt, hogy Whittington itt valami más néven szerepel, de az orvos azonnal válaszolt. „Talán Mr. Whittington volt?" „Éppen az" mondtam én. „Mit csinál ő itt? Csak nincs baj az ö idegeivel is?"
– Dr. Hall nevetett. „Nem. Csak azért jött, hogy meglátogassa egyik ápolónőmet, Edith-et, aki az unokahúga." „Ugyan ne mondja!" csodálkoztam; „És még most is itt van?" „Nincs, csaknem azonnal visszament a városba." „Milyen kár!" kiáltottam, „de talán beszélhetnék az unokahúgával, Edith-tel... ugye, így hívják?"
– De az orvos a fejét rázta. _Attól tartok az sem lesz lehetséges. Edith szintén elutazott ma éjjel az egyik beteggel." _Na, nekem, úgy látom, nincs szerencsém" mondtam. „De tudja legalább Mr. Whittington városi címét? Szeretném meglátogatni, mikor visszamegyek." „Én nem tudom a címét, de írhatok Edith-nek és megkérdezhetem, ha akarja." Megköszöntem és hozzátettem: „De nem mondja meg, hogy ki kéri, szeretném meglepni."
– Egyelőre nem tehettem semmi mást. Természetes,
hogy a lány, ha valóban Whittington unokahúga, akkor meglehet, hogy ravaszabb, minthogy beugorjon a kelepcébe, de mégis érdemes volt megpróbálni a dolgot Ezután rögtön táviratoztam Beresfordnak, hogy hol vagyok és hogy fekszem, mert megrándult a lábam, jogon le hát, ha csak teheti. Óvatosnak kellett lennem a sürgöny megszövegezésében. Választ azonban nem kaptam, de a lábam hamarosan meggyógyult. Nem is volt igazi rándulás, inkább csak megbicsaklott a lábam, úgy hogy ma már el is búcsúzhattam a kisdoktortól. Kértem, hogy tudassa velem, ha hall valamit Edith nővérről és egyenesen visszautaztam a városba... De mondja, miss Tuppence, miért oly sápadt?
– Hát Tommy – szólt Tuppence – mi történhetett Tommyval?
– Föl a fejjel. Nincs semmi baja, fogadni merek. Mi baja lenne? Az az ember, akinek a nyomában volt, határozottan idegennek látszott. Lehet, hogy valamerre külföldre utazott... például Lengyelországba, vagy arra valamerre.
Tuppence a fejét rázta.
– Tommy nem mehetett utána útlevél és egyéb vacakok nélkül. Különben is már láttam azóta azt a Borisz hogyishivjákot. Tegnap este ott ebédelt Mrs. Vandemeyernél.
– Mrs... kinél?
– Elfelejtettem, hogy maga ezt mind nem tudja.
– Csupa fül vagyok – mondta Július és kedvenc szólásával élve hozzátette: – Halljuk a szép szót
Erre aztán Tuppence elmesélte az utolsó két nap eseményeit. Július határtalanul elcsodálkozott
– Nagyszerű! Maga mint háztartási alkalmazott! Meghalok a nevetéstől! – Aztán komolyan tette hozzá: – Hanem azért nem szeretem a dolgot, miss Tuppence, nem. Igazán nem. Maga valóban hallatlanul bátor, de jobb szeretném, ha nem ártaná bele magát ebbe a dologba. Ezek a gazemberek, akikkel szemben állunk, épp úgy minden lelkifurdalás nélkül eltennének láb alól egy lányt, mini egy férfit.
– Azt hiszi, hogy félek? – méltatlankodott Tuppence, és közben hősiesen igyekezett eltörölni magában a Mrs. Vandemeyer szemeiben látott acélos fény emlékét.
– Már az előbb megmondtam, hogy hallatlanul bátor. De az nem változtat a veszedelmén.
– Oh, ne beszéljünk most rólam! – mondta Tuppence türelmetlenül. – Most arra gondoljunk, hogy mi történhetett Tommyval. Megírtam Mr. Carternek az egészet – tette hozzá, és röviden elmondta levelének tartalmát.
Július komolyan bólintott.
– A maga nemében ez nagyon jó. Mirajtunk áll, hogy hozzálássunk és tegyünk valamit.
– Mi az, amit tehetünk? – kérdezte Tuppence reménykedve.
– Minden esetre legjobb lesz, ha Borisz nyomába szegődünk. Azt mondta az előbb, hogy ott volt maguknál. Mit gondol, eljön megint?
– Meglehet, de ezt igazán nem tudom.
– Értem. Hát akkor mégis legjobb lesz, ha autót veszek, szépet, előkelőt, felöltözöm sofőrnek és ott posztolok a ház körül. Ha Borisz megjelenik a láthatáron, maga valami jelt ad és én azonnal a nyomába szegődöm. Nos, jó lesz?
– Nagyszerű, de meglehet, hogy Borisz hetekig nem jön újra.
– Ezt a kockázatot vállalnunk kell. Egyelőre örülök, hogy tetszik a terv. – Július felállott
– Hova megy? – kérdezte a leány.
– Hát megyek, hogy megvegyem az autót – felelte Julius egész természetesen. – Hiszen erről beszéltünk... Mondja, kérem, milyen gyártmányú autót szeret? Azért kérdezem, mert eleget fog benne kocsikázni, mielőtt vége lesz ennek a hajszának.
– Oh – szólt Tuppence halkan – én a Rolls-Royce-okat szeretem...
– Rendben van – helyeselt Július. – Minden szava parancs. Megyek és veszek egyet
– De az nem megy ám úgy egyszerre- Néha egész örökkévalóságot várnak az emberek egy-egy kocsira!
– De Július nem vár – jelentette ki Mr. Hersheimmer határozottan. – Ne aggódjék egy percig se. Fél óra múlva már itt is leszek az autóval. -
Tuppence felállott.
– Igazán nagyon meggyőző Július. De nem tehetek róla, mégis azt hiszem, hogy ez csak hiú remény. Tulajdonképpen Mr. Carterbe vetem minden reményemet
– Hát akkor nem is lesz jó aratás.
– Miért?
– Csak úgy gondolom.
– Oh... valamit mégiscsak fog csinálni!... Nincs más senki – sóhajtotta Tuppence csüggedten. – Igaz, majd elfelejtettem még elmesélni azt a furcsa dolgot, ami ma reggel történt
Elmondta délelőtti találkozását sir James Peel Edgertonnal. Júliust nagyon érdekelte az eset.
– Mit gondol, mit akart mondani ezzel a pasas? – kérdezte.
– Nem vagyok egészen tisztában vele – rázta a fejét Tuppence elgondolkozva. – De nagyon jóindulatú embernek látszott és nagyon okosnak! Szívesen elmennék hozzá és elmondanék neki mindent
Tuppence kicsit elcsodálkozott, amikor Július határozottan kifogást emelt ez ellen.
– Nézze, semmi szükségünk sincs ügyvédekre ebben a dologban. Az a pasas úgy se tudna rajtunk segíteni.
– Én pedig azt hiszem, hogy tudna – makacskodott Tuppence.
– Ne higgye... Most hát a viszontlátásra, fél óra múlva itt leszek megint.
Harmincöt perc múlva július valóban visszajött. Karon fogta Tuppencet és az ablakhoz vitte.
– Ott van...
– Óh! – szólt Tuppence és határozott bámulat csengett a hangjában. Lenézett az óriási autóra.
– Mondhatom magának, hogy igazán gyors kocsi – mondta Július megelégedetten.
– Hogyan szerezte meg? – érdeklődött Tuppence. – éppen vitték haza valami nagyfejűnek.
– Na és?
– Elmentem a nagyfejű lakására – magyarázta Július – és azt mondtam, hogy azt hiszem; egy ilyen autó testvérek közt is megér húszezer dollárt, nekem azonban megérne ötvenezret is, ha ó... kiszállna belőle.
– Na és? – ismételte Tuppence most már elbódultan.
– Na és kiszállt – felelte Július- Ennyi az egész.

Tizenkettedik fejezet – JÓ BARÁT A NEHÉZ IDŐBEN

Pénteken és szombaton nem történt semmi. Tuppence rövid választ kapott a levelére Mr. Car tértől, aki hangsúlyozta, hogy az Ifjú Kalandorok saját felelősségükre vállalkoztak erre a munkára, és ő figyelmeztette őket arra, hogy mekkora kockázatot vállalnak ezzel. HaTommynak valami baja történt, borzasztóan sajnálja, de nem tehet semmit
Ez bizony gyenge vigasztalás volt. Tommy nélkül valahogy nem ért semmit az egész kaland, és Tuppence most már kételkedni kezdett a sikerben. Ez most történt meg vele először; amíg ketten voltak, soha egy pillanatig sem kételkedett abban, hogy a vállalkozásuk sikerül. Bár megszokta/ hogy ő legyen a kezdeményező, és büszke volt arra, hogy milyen gyorsan vág az esze, Tommy voltaképpen nagyobb támaszt jelentett neki, mint annak idején hitte. Mert Tommy józan, nyugodt gondolkozására, természetes eszére és megbízhatóságára mindig lehetett számítani, és Tuppence olyan volt most nélküle, mint a hajó kormányos nélkül. Furcsa, hogy Július, bár sokkal okosabb volt, mint Tommy, mégse jelentette neki azt a támaszt, amit Tommyban megtalált- Mindig azzal vádolta Tommyt, hogy pesszimista, mert Tommy mindig meglátta azokat a nehézségeket és akadályokat, amiket a lány, mint született optimista, nem szívesen látott meg, de azért végeredményben mégis mindig megbízott a fiú ítéletében. Igaz, hogy Tommy lassan haladt, de biztosan ment az útján.
Tuppcnce úgy érezte, hogy csak most veszi észre az oly könnyedén magára vállalt kaland komor voltát. A kezdet olyan volt, mint egy érdekes regény első fejezete. Most lefoszlott róla a regényes varázs és nem maradt más, mint a rideg valóság. Csak egy dolog volt még fontos: Tommy. Naponta többször is könny tódult Tuppence szemébe, ha erre gondolt, bár ilyenkor erélyesen korholta önmagát: – Bolond, ne bőgj! Hát persze, hogy ragaszkodsz hozzá. Hiszen egész életedben ismerted. Ez azonban nem elég ok arra, hogy szentimentális légy.
Közben Borisz teljesen eltűnt a látóhatárról. Nem jött többet a lakásba, és Július meg az autó hiába várt reá. Tuppence más irányba kezdett töprengeni. Elismerte ugyan, hogy van némi igazság Július ellenvetéseiben, de azért még se mondott le egészen korábbi szándékáról, hogy sir James Peel Edgertonhoz fordult tanácsért. Sót már ki is kereste a címét a Vörös Könyvben. Akkor, amikor beszélt vele, vajon figyelmeztetni akarta-e Öt? És ha igen, miért tette? Talán csak joga van, hogy magyarázatot kérjen? Hiszen annyi jóindulattal nézett reá a nagy férfiú. Talán tudna mondani olyasvalamit Mrs. Vandemeyerről, amiből következtetni lehetne arra, hogy Tommy hol van?
Tuppence megrázta a vállát szokott foxikutya mozdulatával és elhatározta, hogy érdemes lesz megpróbálni ezt is. Vasárnap délután kimenője volt. Találkozni fog Juliusszal, meg fogja győzni őt véleményének helyességéről és együtt mennek el majd az oroszlán barlangjába.
Mikor azonban eljött a vasárnap, Július nemigen akart kötélnek állni és nagyon sok rábeszélésre volt szükség, de Tuppence nem hagyta magát.
– Ártani nem árthat – ismételte kitartással, míg végre Július engedett, és együtt mentek autón a Carlton Houseba.
Kifogástalan inas nyitott ajtót. Tuppence kicsit izgatott kezdett lenni. A végén tényleg meglehet hogy az szemtelenség, amit 6 most csinál. Elhatározta, hogy nem kérdi meg, hogy sir James otthon van-e, hanem inkább személyes jelleget ad a látogatásának.
– Kérem, kérdezze meg sir Jamest, hogy pár percig beszélhetnék-e vele? Fontos üzenetet kell neki átadnom.
Az inas eltűnt és pár pillanat múlva ismét megjelent.
– Sir James fogadja önöket. Méltóztassanak erre jönni. 
Bevezette őket az udvarra nyíló egyik szobába. A könyvtár volt, igazán gyönyörű könyvgyűjteménnyel – Tuppence észrevette, hogy az egyik falon végig csupa kriminológiai mű sorakozott. A szobában kényelmes, mély bór karosszékek voltak és régimódi nyitott kandalló. Az ablaknál amerikai redős íróasztal állt, teleszórva iratokkal. Előtte ült a ház gazdája. Amint beléptek, a háziúr fölállt
– Üzenetet hozott nekem? Ah – elmosolyodott, amint megismerte Tuppencet – maga az? Bizonyosan Mrs. Vandemeyertől hozott valami üzenetet, ugye?
– Nem éppen – mondta Tuppence. – Az igazat megvallva, – bizony csak azért beszéltem üzenetről, hogy egész bizonyosan beengedjenek... Igazis, ez Mr. Hersheimmer, sir James Peel Edgerton – mutatta be egymásnak az urakat.
– Örvendek a szerencsének – mondta az amerikai kezet nyújtva.
– Kérem, üljenek le mind a ketten – szólt sir James, és odahúzott két széket
– Sir James – kezdte Tuppence merészen – bizonyosan azt fogja mondani, hogy borzasztó szemtelenséget követek el, amikor így beállítok ide. Hiszen természetesen semmi köze hozzá és aztán Méltóságod oly híres és fontos személyiség, míg Tommy és én természetesen nagyon jelentéktelen személyek vagyunk. – Megállt, hogy lélegzetet vegyen.
– Tommy? – kérdezte sir James és az amerikaira nézett.
– Nem, ő Július – magyarázta Tuppence. – Kicsit izgatott vagyok és azért mondom el olyan rosszul. Tulajdonképpen azt szeretném tudni, hogy mit akar mondani azzal, amit a múltkor mondott? Figyelmeztetni akart Mrs. Vandemeyernél. Ugye, figyelmeztetés akart lenni?
– Úgy emlékszem, csak annyit mondtam, hogy másutt is lehet ugyanolyan jó állásokat kapni.
– Igen, tudom. De az figyelmeztetés volt, ugye?
– Hát, talán az volt – vallotta be sir James komoly arccal.
– Nos, szeretnék ennél többet is tudni. Szeretném tudni, hogy miért figyelmeztetett?
Sir James elmosolyodott a leány komolyságát látva.
– Mi lesz, ha őnagysága becsületsértésért beperel?
– Természetesen tudom – mondta Tuppence – hogy az ügyvédek mindig roppant óvatosak. De nem lehetne úgy csinálni, hogy először azt mondjuk: _minden felelősség nélkül" és aztán kimondjuk azt, amit tulajdonképpen gondolunk?
– Na jó – mosolygott sir James – szóval minden felelősség nélkül... Tehát, ha lenne húgom, aki kénytelen lenne megkeresni a kenyerét, nem nagyon örülnék annak, ha Mrs. Vandemeyer szolgálatában állna. Úgy éreztem, hogy kötelességem figyelmeztetni magát. Az a hely nem való fiatal és tapasztalatlan lányoknak. Ennyi az egész, amit mondhatok.
– Értem – szólt Tuppence elgondolkozva. – Nagyon szépen köszönöm. De én tulajdonképpen nem is vagyok olyan tapasztalatlan. Tudtam, hogy Mrs. Vandemeyer nem valami jó firma, még mielőtt beállottam hozzá – az igazat megvallva, azért is mentem oda. – Tuppence elhallgatott, amint meglátta az ügyvéd csodálkozó tekintetét; aztán tovább beszélt: – Talán jobb lesz, ha elmondom az egészet, eleitől kezdve. Úgy érzem, sir James, hogy rögtön észrevenné, ha nem mondanék igazat, hát így legjobb lesz, ha mindent elmondok, ahogy van... Mi a véleménye, Július?
– Ha már a fejébe vette, én a maga helyében elmondanám a tényeket – felelte az amerikai aki eddig szótlanul ült a helyén.
– Igen, mondja el az egészet – mondta Sir James.
– Szeretném tudni, hogy kicsoda Tommy.
Tuppence erre a bátorításra elkezdett beszélni és az ügyvéd nagy figyelemmel hallgatta.
– Nagyon érdekes – mondta, mikor a leány végzett a mondandójával. – Nagy részét annak, amit most elmondott nekem, kislány, már én is tudtam. Nekem is van valami különvéleményem Jane Finnről. Eddig igazán nagyon ügyesen dolgoztak, de mondhatom, nem szép attól a – milyen néven is ismerik? – Mr. Cartertől, hogy vaktába nekiszalajtson két ilyen fiatal teremtést ennek a bonyolult ügynek. Igaz is, hát Mr. Hershélmmer hogyan került bele a dologba? Ezt nem magyarázta meg eddig.
Erre már Július felelt
– Én Jane elsőfokú unokatestvére vagyok – mondta és szembenézett az ügyvéd fürkésző tekintetével.
– Ah!
– Oh, sir James! – vágott közbe Tuppence – mit gondol, mi történt Tommyval?
– Hm. – Az ügyvéd felállt és lassan fel és alá kezdett járni. – Éppen csomagoltam a táskáimat – mondta – amikor beállított hozzám, kislány. Skóciába akartam menni pár napra, halászni. De... az is halászat, amiről ön beszél és nekem kedvem lenne itt maradni, hogy megpróbáljam, hátha sikerül nyomára akadni annak az ifjúnak?
– Oh! – Tuppence lelkesen kulcsolta össze a kezeit
– Azért, ahogy már mondtam, mégse járja attól a... Cartertól, hogy így szabadjára engedett két ilyen gyereket, amint amilyenek maguk, hogy ily kényes ügyben nyomozzanak. Kérem, ne vegye rossz néven miss...
– Cowley. Prudence Cowley. De a barátaim Tuppence-nek hívnak.
– Hát akkor, miss Tuppence, mert én egész bizonyosan a barátja leszek... ne vegye rossz néven, hogy azt mondtam, hogy fiatal. A fiatalság olyan hiba, amiről az idő, sajnos, túl hamar leszoktatja az embert. Na már most, ez a maga ifjú Tommyja...
– Igen... – Tuppence összekulcsolta kezeit.
– Hogy egészen őszinte legyek, meg kell mondanom, nem tartom nagyon rózsásnak az ő helyzetét. Bizonyosan olyan dologba ütötte az orrát, ahol semmi keresni valója nem volt Ezen nincs is mit gondolkozni. De azért ne mondjon le minden reményről.
– És mondja, igazán fog nekünk segíteni?... Na, Július, látja!... O nem akarta, hogy idejöjjek – fordult magyarázatképpen az ügyvédhez,
– Hm – szólt az ügyvéd és ismét hosszan ránézett Júliusra. – És mi oka volt ennek?
– Gondoltam, nem sok értelme lesz, hogy ilyen kicsiséggel alkalmatlankodjunk Méltóságodnak.
– Értem. – Egy pillanatig elhallgatott – Ez a kicsiség, amint nevezte az ügyet, kapcsolatban áll valami nagyon fontos dologgal... sem maga, sem miss Tuppence nem tudják, hogy milyen nagyon fontos az a dolog- Ha életben van ez a fiú, akkor tálán nagyon sokat erő értesüléseket kaphatunk tőle Ezért meg kell ót találnunk.
– Igen, de hogyan? – kiáltotta Tuppence. – Én már azt hiszem igazán mindenre gondoltam.
Sir James elmosolyodott.
– Es mégis van valaki a közvetlen közelben, aki minden valószínűség szerint tudja, hogy hol van, vagy legalább is azt, hogy hol lehet.
– És ki az a valaki? – kérdezte Tuppence, sehogyse érti értve a dolgot.
– Mrs. Vandemeyer.
– Igen, de ő sohase mondaná meg nekünk.
– Ez az éppen, amiben én segítségükre lehetek. Nagyon valószínűnek tartom, hogy nekem sikerülni fog elmondatni Mrs. Vandemeyerrel, amit tudni akarok.
– Hogyan? – kérdezte Tuppence, tágra nyílt, csodálkozó szemekkel.
– Oh, csak kérdés és felelet útján – felelte sir James könnyedén – tudja ez a mi módszerünk.
Ujjával dobolni kezdett az asztalon és Tuppence megérezte, hogy milyen hatalmas erő sugárzik ebből az emberből.
– És ha nem akar beszélni? – kérdezte Július hirtelen.
– Azt hiszem, fog. Ismerem egy-két módját annak, hogy hogyan szólaltassam meg. De ha, ami nem valószínű, ezek mégse lennének hatásosak, akkor még mindig hátra van a lefizetés lehetősége.
– Igaz. És most én lehetek a segítségére! – kiáltott föl Július, hatalmasat csapva öklével az asztalra. – Szükség esetén egymillió dollárig számíthat reám. Igen, uram, egymillió dollárig!
Sir James leült és hosszan, figyelmesen nézett Júliusra.
– Mr. Hersheimmer – mondta végre – ez nagyon tekintélyes összeg.
– Gondolom, hogy annak kell lennie. Az ilyen embereknek nem lehet két krajcárt felajánlani.
– A jelenlegi árfolyamon ez kétszázötvenezer font.
– Úgy van – bólintott Július. – Most talán azt hiszi, hogy bolondokat beszélek, de le tudom szállítani az _árut" hiány nélkül, és még mindig elég marad az ön tiszteletdíjára.
Sir James kissé elpirult
– Itt nem lehet sz6 tiszteletdíjról, Mr. Hersheimmer. En nem vagyok magándetektív.
– Bocsánat... Persze, kissé elhirtelenkedtem a dolgot, de már alig vártam, hogy sor kerüljön a pénzre is. Pár nappal ezelőtt nagy jutalmat akartam kitőzni annak, aki hírt tud adni Jane-ről, de ez a maguk betokosodott intézménye, a Scotland Yard, lebeszélt erről. Azt mondta, hogy nem kívánatos.
– Valószínűleg igazuk volt – mondta Sir James szárazon.
– De el lehet ám hinni, amit Július mond – szólalt meg most Tuppence. Nem járatja magával a bolondját. Annyi a pénze, mint a szemét.
– Az apám nagyon értette a módját, hogy hogyan kell pénzt gyűjteni – magyarázta Július. – Na, de most térjünk a tárgyra. Mit ajánlhat?
Sir James egy-két pillanatig gondolkozott.
– Nincs vesztegetni való idő. Minél hamarább hozzálátunk, annál jobb- – Tuppence felé fordult – Nem tudja, Mrs. Vandemeyer elmegy ma este hazulról vacsorázni?
– Igen, azt hiszem, de korán fog hazajönni. Különben elvitte volna a kapukulcsot
– Jó. Én tíz óra felé el fogok menni hozzá. Hány órakor kell hazamennie?
– Fél tíz, tíz óra körül, de hazamehetek korábban is.
– Azt semmi esetre se tegye. Esetleg gyanút kelthetne, hogy hamarább jön haza, mint máskor. Fél tízre menjen haza. En tíz órakor jövök. Mr. Hersheimmer talán lenn fog várni taxiban.
Van egy új Rolls-Royce-a – mondta Tuppence, olyan büszkén, mintha legalább is társtulajdonos lenne.
– Annál jobb. Ha sikerül megszereznem tőle a címet, rögtön odamehetünk és szükség esetén magunkkal vihetjük Mrs. Vandemeyert is. Érti?
– Igen. – Tuppence boldogan ugrott fel. – Oh, most már teljesen nyugodt vagyok!
– Ne gondolja, hogy már is nyert ügyünk van, miss Tuppence. Csak lassan.
Július az ügyvédhez fordult.
– Mondja, ha fél tíz körül eljövök magáért az autóvaj, jó lesz?
– Talán ez lesz a leghelyesebb. Fölösleges lenne két autót váratni a ház előtt Es most miss Tuppence, azt ajánlom magának, hogy menjen és egyék valami jó vacsorát, de igazán jót Ne gondoljon arra, mi lesz ma vagy holnap: bízzon mindent a sorsra.
Kezet fogott mindkettőjükkel, és egy pillanat múlva kinn voltak.
– Hát nem édes? – kérdezte Tuppence lelkesen, amíg ugrándozva ment le a lépcsőn. – Oh, Július hát nem igazán édes ez az ember?
– Na, azt megengedem, hogy jóféle embernek a látszik – vélte az amerikai. – És abban is tévedtem, hogy hiábavaló hozzáfordulni. Mondja, ne menjünk egyenesen vissza a Ritzbe?
– Azt hiszem járnom kell egy kicsit Olyan izgatott vagyok. Álljunk meg a Ligetben, jó, és ott kiszállok. Hacsak nincs kedve velem jönni?
Július rázta a fejét
– Benzint kell vennem – magyarázta és el kell küldenem egy pár sürgönyt.
– Jó- Találkozzunk a Ritzben hét órakor. Fenn vacsorázunk a szobában. Nem mutatkozhatom ebben a gyönyörű ruhában.
– Igaz. Majd Félix segít nekem a menü Összeállításában. Nagyszerű főúr az a Félix. Viszontlátásra.
Tuppence gyors léptekkel ment végig a szerpentin-úton. Amint elindult megnézte az óráját Mindjárt hat lesz. Eszébe jutott, hogy még nem uzsonnázott, de sokkal izgatottabb volt, semhogy éhes lett volna. Elsétált egészen a Kensington kertekig és aztán lassan jött visszafele. A friss levegő és a mozgás jót tett neki, bár nem volt olyan könnyű megfogadni sir James tanácsát és nem gondolni az este várható eseményeire. Amint egyre jobban és jobban közeledett a Hyde Park szögletéhez, alig tudott ellent állni a kísértésnek, hogy elmenjen a South Audlev Mansionshoz.
Azt gondolta magában, hogy semmi esetre sem árthat senkinek, ha odamegy és éppen csak megnézi a házat. Ezután, talán sikerül rászánnia magát arra, hogy türelmesen várjon tíz óráig.
A South Audley Mansions éppen olyan volt, mint máskor. Tuppence nem tudta volna megmondani, hogy tulajdonképpen mit képzelt, de amikor meglátta a vörös téglafalakat, ezeknek a mozdulatlansága némileg megnyugtatta, és valahogy csökkentette benne azt a különös és teljesen indokolatlan nyugtalanságot, ami minden ok nélkül kezdett úrrá lenni rajta. Már éppen távozni készült, amikor egyszerre éles füttyszót hallott és a hűséges Albertet látta, amint futólépésben jön feléje az épületből.
Tuppence összehúzta a szemöldökeit. Semmi szükség nem volt rá, hogy az egész vidék észrevegye az ő jelenlétét, de Albert határozottan belepirult az elfojtott izgalomba.
– Mondok valamit, miss, utazik!
– Ki utazik? – kérdezte Tuppence szigorúan.
– A svihák! A „Helyre Rita". Mrs. Vandemeyer. Most csomagol és ebben a percben üzent le nekem, hogy szerezzek taxit.
– Micsoda? – Tuppence megfogta a fiú karját.
– Szóról szóra igaz, miss. Gondoltam, hátha nem tud róla.
– Albert – kiáltott Tuppence – maga aranyat ér! Ha maga nem szól, bottal üthettük volna a nyomát
Albert belepirult a dicséretbe, úgy örült neki.
– Nincs veszteni való idő! – mondta Tuppence, amint átment az utcán. – Meg kell akadályoznom az utazását Bármily áron is itt kell tartanom, amíg...
– Tuppence félbeszakította mondatát – Albert, ügye van itt valahol telefon?
Albert a fejét rázta.
– A legtöbb lakónak van saját telefonja, miss. De mindjárt a sarkon van nyilvános állomás.
– Hát akkor menjen oda rögtön, és hívja fel a Ritz szállodát. Kérje Mr. Hcrsheimmert és mondja meg neki, hogy azonnal menjen sir James után és jöjjenek ide, mert Mrs. Vandemeyer meg akar lógni. Ha nem találja otthon Mr. Hersheimmert, akkor hívja fel sir James Peel Edgertont, a számát megtalálja a telefonkönyvben és mondja meg neki, hogy mi történt. Nem felejti el a neveket, ugye?
Albert gyorsan elismételte. – Csak bízza rám miss, nem lesz semmi baj – lelkendezett. – De mi lesz magával? Nem fél egyedül maradni vele?
– Nem, nem, az már rendben van. De menjen és telefonáljon!... Gyorsan.
Tuppence mélyet lélegzett, mikor belepett a házba. Felszaladt a 20-as szám ajtajához. Hogy hogyan fogja Mrs. Vandemeyert a lakásban tartani, míg a két férfi megérkezik, azt nem tudta, de valami úton-módon csak meg kell, hogy csinálja és pedig egészen egyedül... De mi lehetett ennek a hirtelen távozásnak az oka? Vajon Mrs. Vandemeyer gyanakszik-e rá?
Hiábavaló volt a találgatás. Tuppence nyugodt határozottsággal megnyomta a csengőt. Hátha a szakácsnétól megtud valami t-
Nem történt semmi és pár percnyi várakozás után, Tuppence ismét megnyomta a csengőt, ezúttal elég hosszasan rajta tartva az ujját a csengő gombján. Végre lépteket hallott az előszobában és egy pillanat múlva Mrs. Vandemeyer maga nyitotta neki az ajtót. Amint meglátta a lányt, csodálkozva húzta fel szemöldökeit.
– Maga az?
– Kicsit fájt a fogam, nagyságos asszony kérem – mondta Tuppence gyorsan –, és így azt gondoltam, hogy jobb lesz hazajönni, és nyugodtan itthon tölteni az estét
Mrs. Vandemeyer nem szólt egy szót sem, de félreállt az ajtóból és beengedte Tupppence-t az előszobába.
– Elég baj az magának – mondta hűvösen – jobb lesz, ha lefekszik.
– Óh, megleszek én a konyhában is, nagyságos asszony, majd a szakácsné...
– A szakácsné nincs itthon – vágott közbe Mrs. Vandemeyer meglehetősen kellemetlen hangon. – Én küldtem el. Hát látja, jobb lesz, ha lefekszik.
Tuppence most egyszerre félni kezdett. Valami különös csengése volt Mrs. Vandemeyer hangjának, ami sehogysem tetszett neki. Aztán meg az asszonya lassan befelé terelte ót, a folvosón végig, Tuppence itt szembe fordult vele.
– Nem akarok...
Ebben a pillanatban a halántékát megérintette valami hideg gyűrű, és Mrs. Vandemeyer hangja hidegen és fenyegetően szólalt meg:
– Fene egye meg magát, kis bolond! Hát azt hiszi, hogy nem tudom? Nem, ne nyissa ki a száját!.-. Ha védekezik vagy kiabál, úgy lelövöm, mint egy kutyát.
A hideg gyűrű – a revolver csöve – kissé erősebben nyomódott a lány halántékára.
– Na, most gyerünk – unszolta Mrs. Vandemeyer errefelé, az én szobámba. Aztán, mihelyt kész leszek magával – és hamar megleszünk –, majd szépen lefekszik, ahogy mondtam. És aludni is fog – óh, igen, maga kis kém, aludni fog, nyugodt lehet!
Valami borzalmas közvetlenség volt az utolsó szavakban, ami sehogyse tetszett Tuppence-nek. Egyelőre nem volt mit tenni, Tuppence engedelmesen besétált Mrs. Vandemeyer hálószobájába- A pisztoly egy pillanatra sem hagyta el a lány halántékát. A szobában szörnyű rendetlenség volt, jobbra-balra kihajigált ruhák feküdtek, és a szoba közepén, félig becsomagolt kézitáska mellett, kalapskatulya állt.
Tuppence nyugalmat erőltetett magára. A hangja kicsit remegett, de azért bátran beszélni kezdett.
– Ugyan már – mondta – ne tessék bolondozni. Nem lőhet le engem. Hiszen a házban mindenki meghallaná a durranást.
– Ettől ugyan még lelőhetnem – mondta Mrs. Vandemeyer jókedvűen. – De ha nem kiabál segítségért, nem fogom bántani... esnem is hiszem, hogy kiabálna. Mert maga okos lány. Hiszen engem is sikerült rászednie. Egy csöppet sem gyanakodtam magára! De most, hogy rájöttem, végre, kivel van dolgom, most én kerültem felül és maga maradt alul. Na. most üljön az ágyra. Tartsa fel a kezeit a feje fölé, és ha szereti az életét, meg ne mozduljon!
Tuppcnce engedelmeskedett- Elég józan esze volt ahhoz, hogy megértse, egyelőre semmi mást nem lőhet tenni, bele kell törődnie az adott helyzetbe. Ha segítségért kiabál, nem valószínű, hogy valaki meghallja a kiáltását, viszont nagyon is valószínű, hogy Mrs. Vandemeyer tüstént agyonlövi* Addig is az idő neki dolgozik, az ó malmára hajtja a vizet, és minden egyes pillanat, amivel Mrs. Vandemeyer indulását késlelteti, nyereséget jelent.
Mrs. Vandemeyer a mosdó szélére tette a revolvert, úgy- hogy a keze ügyében legyen és éles szemeivel állandóan figyelve a lánvt, hogy mozdulni se merjen, kis bedugaszolt üveget vett föl a márványiapról, s a tartalmát pohárba töltötte, majd vízzel fölhígította.
– Mi az? – kérdezte Tuppenee élesen.
– Valami, amitől jól fog aludni. Tuppenee kissé elsápadt.
– Meg akar mérgezni? – kérdezte halkan.

– Talán – felelte Mrs. Vandemeyer nyájasan mosolyogva.
– Akkor nem fogom meginni – mondta Tuppence határozottan. – Inkább lőjön agyon. Legalább lesz egy kis lárma, és valaki talán meghallja. De csak úgy, csendesen és gyáván, mint valami bárányka, nem hagyom magamat megölni.
Mrs. Vandemeyer dobbantott a lábával.
– Ugyan, ne legyen olyan buta! Csak nem gondolja, hogy majd éppen most fogok gyilkolni, hogy az egész világ a nyomomban legyen miatta? Holott azért szököm, hogy rám ne találjanak?!... Ha van esze, hát beláthatja, hogy a mérgezés igazán nem fér össze terveimmel. Ez csak altatószer, és maga holnap reggel fölébred és kutyabaja sem lesz. Csak éppen unnám most, ha azzal kellene bajlódnom, hogy megkötözzem és betömjem a száját. Ez lenne ugyanis a másik lehetőség, és hogy nem tetszenék magának, arról biztosíthatom! Nagyon durva tudok lenni, ha akarok. Tehát igya meg ezt szépen, mint jó kislányhoz illik, és semmi baja nem lesz tőle.
A szíve mélyén Tuppence elhitte mindezt Amit mondott, az érvelése, kétségtelenül helyes volt Ez volt a legegyszerűbb és legbiztosabb módja annak, hogy Tuppence egyelőre ne legyen az útjában. A lánynak azonban sehogysem tetszett az a gondolat, hogy így nyugodtan hagyja elaltatni magát, meg se próbálva, hogy megszabaduljon. Az volt az érzése, hogy ha Mrs. Vandemeyernek sikerül nyomtalanul eltűnni, akkor vele együtt elhint az utolsó reménysugár is, hogy Tommyt megtalálhassa.
Tuppence mindig gyorsan gondolkodott Mindezek a gondolatok egy pillanat alatt átcikáztak az agyán és meglátta az egyetlen, bár nagyon kétséges lehetőséget, amit még megkísérelhet Elhatározta, hogy mindent feltesz erre az utolsó kártyára.
Ennek megfelelően, hirtelen lecsúszott az ágyról, térdre borult Mrs. Vandemeyer előtt és elkeseredetten kapaszkodott a szoknyájába.
– Nem hiszem! – nyögte. – Méreg, tudom, hogy méreg. Óh, ne itassa meg velem! – a hangja már olyan volt, mint a sikoltás –, ne itassa meg velem.
Mrs. Vandemeyer, kezében tartva a poharat, megvető mosollyal nézett le rá, amint így összeroppanva hevert a földön.
– Keljen föl, maga kis hülye! Ne nyöszörögjön ott tovább- Igazán nem értem, hogy eddig hogyan volt elég bátorsága arra, hogy végigjátssza a szerepét úgy, ahogy tette. – Dobbantott a lábával. – Keljen föl, ha mondom.
De Tuppence továbbra is csak sírt és kapaszkodott Mrs. Vandemeyer szoknyájába, közben hol zokogva, hol összefüggéstelen szavakkal kegyelmet kérve. Minden perc, ami így eltelt, a lány céljait szolgálta- És azután, amíg így a földön kucorgott, észrevétlenül közeledett oda, ahová akart.
Mrs. Vandemeyer türelemetlenül felkiáltott és nagyot rántott a lányon, térdre állítva őt
– Igya meg azonnal! – szorította parancsolóan a poharat a lány ajkához.
Tuppence mégegyszer elkeseredetten felnyögött.
– Megesküszik rá, hogy nem fogok... meghalni tőle? – kérdezte, hogy időt nyerjen.
– Persze, hogy nem! – unszolta Vandemeyer türelmetlenül. – Ne legyen olyan ostoba.
– Esküszik?
– Igen, igen! – felelt a másik türelmetlenül. – Esküszöm.
Tuppence remegve nyúlt föl bal kezével a pohárért
– Jó – mondta, és szelíden kinyitotta a száját, mintha inni akarna.
Mrs. Vandemeyer megkönnyebbülten sóhajtott fel és egy pillanatra nem ügyelt Tuppence ekkor villámgyorsan ellökte a poharat, amilyen erősen csak bírta. A folyadék Mrs. Vandemeyer arcába fröccsent és míg az asszony hátrahőkölt, Tuppence jobb kezével fölkapta a mosdóasztal szélén heverő revolvert. A következő pillanatban már hátraugrott és nyugodt, biztos kézzel irányította a revolver csövét egyenesen Mrs. Vandemeyer szívére.
A győzelem percében Tuppence nem nagyon lovagias formában adott kifejezést diadalérzetének.
– Most aztán ki van felül és ki maradt alul? – csúfolódott.
A méreg eltorzította az asszony arcát Tuppence az első percben azt hitte, hogy ráugrik és ez bizony nagyon kellemetlen helyzetbe hozta volna a lányt mert esze ágában sem volt, hogy valóban elsüsse a revolvert. Mrs. Vandemeyer azonban, nehezen bár, de mégis fékezte magát és végül lassú, rosszindulatú mosoly rajzolódott az ajkára.
– Szóval mégse olyan ostoba! Ezt jól csinálta. De megfizet érte... óh, igen, ezért még megfizet! Én soha nem felejtek!
– Csodálom, hogy ilyen könnyen hagyta rászedni magát – szólt Tuppence megvető hangon. – Igazán azt hitte, hogy olyan lány vagyok, aki a földön fetrengve rimánkodik kegyelemért?
– Még eljöhet az ideje, hogy ezt is megteszi! – felelt az asszony sokatmondóan.
Tuppence-nek végigszaladt a hideg a hátán, annyi kegyetlen gonoszság csengett ki a nő szavaiból, de elhatározta, hogy most már nem törődik semmiféle nyílt vagy burkolt fenyegetéssel.
– Mi lenne, ha leülnénk – mondta kedvesen. – Mert így állva igazán olyanok vagyunk, mintha valami rossz színpadon szerepelnénk. Nem... nem az ágyra. Húzza oda az egyik széket az asztalhoz- Úgy, jól van. Én meg ideülök magával szembe és a revolver itt lesz előttem, hadd számoljunk minden lehetőséggel. Nagyszerű… Na, most beszélgessünk.
– Miről? – kérdezte Mrs. Vandemeyer komoran.
Tuppence elgondolkozva nézett rá és eszébe jutott sok minden. Például Borisz szavai: „Azt hiszem, hogy eladna... bennünket is." – És a nő válasza: „Mindenesetre óriási árat kellene ezért fizetni!", amit ugyan annak idején csak úgy könnyedén odavetett, de ami mögött talán mégis lehet valami igazság is. Hát nem kérdezte Whittington valamikor régen: „Kinek járt a szája? Ritának?" Hátha Rita Vandemeyer lesz Mr.Brown Achilles-sarka?...
Tuppence nem vette le szemeit a másik nő arcáról, amikor azt felelte:
– Pénzről... Pénzről beszélgessünk, kérem.
Mrs. Vandemeyer összerezzent. Ezt a választ nyilván nem várta.
– Mit akar ezzel mondani?
– Majd megmagyarázom. Épp az előbb mondta, hogy sohasem felejt. A jó emlékezőtehetség nem olyan hasznos dolog, mint a jól megtömött pénztárca. Meg vagyok győződve, hogy hallatlanul jólesik most magának kigondolni, hogy miképpen fog engem megkínozni, de mondja, van-e ennek valami praktikus haszna? A bosszú nem elégíti ki az embert. Mindig ezt mondja mindenki. De a pénz... – Tuppence fölmelegedett, amikor kedvenc témájáról kezdett beszélni. – Mert a pénz, ugye, kielégíti az embert?
– Hát azt hiszi, hogy én olyan asszony vagyok, aki pénzért elárulja a barátait?
– Hogyne – mondta Tuppence gyorsan –, ha elég nagy árat fizetnek érte.
– Talán rongyos száz fontos, mi?
– Nem – rázta a fejét Tuppence –, azt gondolnám, hogy százezret!
Tuppence takarékos természete nem engedte, hogy mindjárt sző essék a Júliustól fölajánlott egy millióról. Mrs. Vandemeyer lassan belepirult.
– Mit mondott? – kérdezte. Ujjai idegesen játszottak a ruhájára tűzött melltűvel.
Tuppence abban a pillanatban tudta, hogy horogra került a halacska, de ugyanabban a pillanatban meg is borzad t a saját pénzsóvár természetétől. Most először érezte, hogy mi minden jár ezzel az érzéssel, és valami szörnyű rokonságot érzett a vele szemben ülő asszonnyal. Százezer fontot mondtam – ismételte Tuppence.
Mrs. Vandemeyer szemei már nem fénylettek többé. Hátradőlt a székében.
– Ugyan – mondta. – Nincs magának annyi pénze.
– Nincs – bólintott Tuppence –, nekem nincs, de ismerek valakit, akinek van.
– És ki az?
– Nekem jó barátom.
– Annak millimosonak kellene lennie – jegyezte meg Mrs. Vandemeyer kételkedve.
– Valóban az is. Amerikai. Szó nélkül kifizeti magának azt az összeget Elhiheti nekem, hogy ez az ajánlat teljesen komoly és helytálló.
Mrs. Vandemeyer ismét kiegyenesedett.
– Kedvem van elhinni magának, amit mond – szólalt meg lassan.
Kis ideig csend volt, aztán Mrs. Vandemeyer fölnézett.
– És mi az, amit tudni akar ez a maga barátja?
Tuppence pár pillanatig küzdött önmagával, de Július pénzéről van szó, tehát elsősorban Július érdekei a fontosak.
– Azt akarja tudni, hogy hol van Jane Finn – mondta bátran.
Mrs. Vandemeyer nem lepődött meg.
– Nem tudom egész bizonyosan, hogy a jelen pillanatban hol van – mondta.
– De megtudhatná?
– Óh, igen – felelt Mrs. Vandemeyer, csak úgy félvállról –, ennek nem lenne semmi akadálya.
– Aztán – Tuppence hangja kissé megremegett –, még valakiről szó van,- aki nekem jó barátom. Attól tartok, hogy valami baja történt, a maga barátja, Borisz miatt.
– Hogy hívják?
– Tommy Beresford.
– Sose hallottam róla. De megkérdem Borisztól. Borisz megmond nekem mindent, amit tud.
– Köszönöm. – Tuppence úgy érezte, hogy még soha nem volt ilyen széles jókedve. Ez valahogy arra indította, hogy még merészebb legyen kíváncsiságában.
– Még valami lenne – szólalt meg habozva.
– És az mi?
Tuppence előrehajolt és halkabban kérdezte:
– Kicsoda... Mr. Brown?
Fürge szemei rögtön észrevették, hogy a gyönyörű arc hirtelen elsápad. Mrs. Vandemeyeren meglátszott, hogy szeremé összeszedni magát, és nyugodtnak akar látszani, de meglehetősen sikertelenül.
Vonogatta a vállát.
– Nem sokat tud rólunk, ha nem hallotta, hogy senki nem tudja, hogy kicsoda ez a Mr. Brown...
– Maga tudja – mondta Tuppence nyugodtan. A másik nő ismét elfehéredett
– Miből gondolja?
– Nem tudom – mondta a lány őszintén –, de szentül hiszem, hogy maga tudja.
Mrs. Vandemeyer hosszan maga elé bámult.
– Igen – szólalt meg végül rekedten. – Én tudom. Tudja, én szép voltam... nagyon szép...
– Most is az! – mondta Tuppence őszinte bámulattal.
Mrs. Vandemeyer a fejét rázta. Acélkék szemeiben különös fény csillogott.
– Már nem vagyok elég szép – mondta lágy, veszedelmes hangon. – Nem... eléggé... szép! És néha, mostanában, féltem... Veszedelmes dolog, ha valaki nagyon sokat tud! – Áthajolt az asztalon. – Esküdjön meg nekem, hogy nem fogják belekeverni a nevemet... hogy soha senki se fogja megtudni...
– Esküszöm. És ha egyszer elfogták öt, magát már nem fenyegeti veszély.
Mrs. Vandemeyer arcáról lerítt a rémület
– Ugyan?... Hát eljöhet valaha ez az idő? – Megfogta Tuppcnce karját. – Egészen bizonyos az a pénz?
– Egészen bizonyos.
Mikor fogom megkapni?... Ne legyen semmi késedelem!
– Ez az én barátom nemsokára itt lesz. Lehet, hogy sürgönyöket kell elküldenie, vagy valami ilyen intézkedéseket kell megtennie. De késedelem, az nem lesz. ő állandóan mindenkit „sürget".
Mrs. Vandemeyer arcán meglátszott, hogy elhatározta magát.
– Megcsinálom. Nagy pénz, és különben is – különösen mosolygott – nem nagyon... bölcs dolog otthagyni egy olyan asszonyt, amilyen én vagyok!
Néhány pillanatig így maradt mosolyogva, ujjaival könnyedén dobolva az asztalon, aztán hirtelen összerezzent és az arca oly fehér lett, mint a fal.
– Mi volt ez?
– Én nem hallottam semmit.
Mrs. Vandemeyer rémülten nézett körül.
– Ha itt lenne valaki és hallgatózna...
– Ugyan dehogy! Ki is lehetne?
– Füle van még a falnak is – súgta a másik. – Mondom magának, félek. Maga nem ismeri őt!
– Gondoljon a százezer fontra! – mondta Tuppence megnyugtatóan.
Mrs. Vandemcyer megnedvesítette nyelvével száraz ajkait.
– Maga nem ismeri őt! – ismételte rekedten. – Ó... ah!
Rémült sikoltással ugrott föl. Kinyújtott karral odamutatott Tuppence feje fölé. Azután ájultan esett a földre.
Tuppence hátranézett, hogy megnézze, mi volt az, amitől az asszony annyira megrémült
Az ajtóban állt sir James Peel Edgerton és mellette – Július Hersheimmer.

Tizenharmadik fejezet – A VIRRASZTÓK

Sir James előrelépett és gyorsan az ájult nö fölé hajolt. Július hátramaradt.
– A szíve – szólt sir James –, bizonyosan megijedt, amikor hirtelen meglátott bennünket. Konyakot és pedig gyorsan, mert különben itt hagy bennünket
Július a mosdótálhoz sietett Tuppence hátraszólt:
– Nem ott. Az ebédlőben van, a pohárszéken... A folyosóról a második ajtó
Sír James és Tuppence egyesült erővel felemelték Mrs.
Vandemeycrt és az ágyára vitték. Ott meglocsolták az arcát hideg vízzel, de egészen eredménytelenül. Az ügyvéd megfogta a pulzusát
– Nem valami biztató – mondta félhangosan –, jó lenne, ha a fiatalember sietne a konyakkal.
Július abban a pillanatban jött vissza, kezében a félig töltött pohár, melyet átadott sir Jamesnek. Míg Tuppence felemelte az ájult nő fejét, sir James megpróbált betölteni pár csöpp szeszt az összeszorított ajkak közé. Végre az asszony kinyitotta kissé a szemeit. Tuppence ajkához tartotta a poharat.
– Igya meg ezt
Mrs. Vandemeyer engedelmeskedett. A szesztől aztán ismét kipirult sápadt arca és bámulatosan magához tért. Megpróbált felülni – aztán nyögve visszaesett, kezével a szívéhez kapva.
– A szívem – suttogta –, nem szabad beszélnem.
Lehunyt szemekkel dőlt hátra.
Sir James még cg}' percig a nő ütőerén tartotta a kezét, aztán eleresztette és bólintott.
– Most már rendbe jön – mondta.
Mind a hárman félrehúzódtak, és halkan beszélgetni kezdtek. Mindannyian érezték, hogy a nagy izgalomnak most van itt a visszahatása. Egyelőre nem lehetett kérdőre vonni Mrs. Vandemeyert. Nem maradt más hátra, mint várni türelmesen.
Tuppence elbeszélte, hogy Mrs. Vandemeyer hajlandónak mutatkozott arra, hogy elárulja, hogy kicsoda Mr. Brown, és hogy megtudja és megmondja, hogy hol van Jane Finn. Július odavolt az álmélkodástól, nem fogyott ki a dicséretből.
– Nagyszerű, miss Tuppence! Fényes!... Az a százezer font holnap reggel is épp olyan nagy pénz lesz, mint amekkora ma este. Nem kell azon aggódnunk, hogy őnagysága
közben meggondolja magát. Pénz nélkül nem fog beszélni, az bizonyos! De a pénz itt lesz és meg fogja oldani a nyelvét.
Ebben határozottan volt némi igazság, és Tuppence kissé megvigasztalódott
– Igaza van – szólt sir James is elgondolkozva. – Mégis, meg kell vallanom, hogy jobb szerettem volna, ha nem lőttünk volna be épp abban a pillanatban, amikor érkeztünk. De hát hiába, ezen már nem lehet segíteni és végre csak arról van szó, hogy reggelig várjunk.
Odanézett, ahol az asszony mozdulatlanul feküdt az ágyon. Mis. Vandemeyer behunyt szemekkel egészen csendesen feküdt ott Sir James a fejét rázta.
– Szóval – kezdte Tuppence és próbált jó kedvet mutatni –, várnunk kell reggelig és kész. I3e azt hiszem, hogy nem kellene itt hagynunk a lakást.
– Na és mi lenne, ha megbíznánk azt a maga ügyes, kisfiúját, hogy őrt álljon?
– Albertet? – kételkedett Tuppence, fejét csóválva. – Nem lesz jó, mert ha Mrs. Vandemeyer közben magához tér és lelép, Albert nem bírja megakadályozni ebben.
– Nem hiszem, hogy megfutamodnék a dollárok elől.
– Hátha mégis. Mr. Browntál határozottan nagyon félt
– Igazán? Egész komolyan félt?
– Igen. Körülnézett és azt mondta, hogy füle van még a falnak is.
– Talán magnetofonra gondolt – szólt közbe Július, mint akit érdekel a dolog.
– Miss Tuppence-nek igaza van – szólt sir James nyugodtan. – Nem szabad itt hagynunk a lakást – már Mrs. Vandemeyer kedvéért sem.
Július nagy szemekkel nézett rá.
– Azt hiszi, hogy a nyomában lenne? Ma estétől holnap reggelig? Hiszen még meg se tudhat semmit!
– Elfelejti, amit az előbb mondott: a magnetofon lehetőségét – szólt sir James szárazon. – Hatalmas ellenféllel állunk szemben. Azt hiszem, ha elég óvatosan járunk el, megvan a lehetősége, sót a valószínűsége is annak, hogy a kezünkbe kerüljön. De nagyon elővigyázatosnak kell lennünk. Fontos tanú is van a kezünkben, de ezt a tanút őrizetben kell tartanunk. Azt ajánlanám, hogy miss Tuppence feküdjék le, és Mr. Hersheimmer meg én felváltva virrasszunk ma éjjel.
Tuppence éppen tiltakozni akart, amikor, véletlenül az ágyra nézve, Mrs. Vandemeyer félig nyitott szemeiben a félelemnek és a rosszakaratnak valami olyan ijesztő kifejezését látta, hogy ettől torkán akadt a szó.
Egy pillanatig arra gondolt, hogy talán az ájulás és a szívgörcs csak színlelés, csak játék volt, de eszébe jutott, hogy milyen halálsápadt volt akkor Mrs. Vandemeyer arca. Ezt nem lehetett színelelni! Míg Tuppence odanézett, az előbbi arckifejezés úgy eltűnt Mrs. Vandemeyer arcáról, mint a varázslat, és az asszony ismét csak mozdulatlanul és élettelenül feküdt ott- Egy pillanatig a lány azt képzelte, hogy csak álmodta az egészet. De azért mégis elhatározta, hogy résen lesz.
– Na – szólt Július –, egyelőre legjobb lesz, ha innen mindenesetre kimegyünk.
Ebbe aztán a többiek is beleegyeztek. Sir James még egyszer megfogta Mrs. Vandemeyer pulzusát. – Teljesen kielégítő – súgta halkan Tuppence-nek. _ Az éjszakai nyugalom után nem lesz semmi baja.
A lány habozva állt meg az ágy mellett. Még mindig annak a véletlenül meglátott arckifejezésnek a hatása alatt volt. Mrs. Vandemeyer ismét kinyitotta szemeit. Nyilván akart valamit mondani. Tuppence föléje hajolt.
– Ne... hagyja... – tovább, úgy látszik, nem bírta mondani, amit akart. Valamit motyogott még, ami úgy hangzott, mintha azt mondaná, hogy „álmos". Aztán mégegyszer megpróbálta.
Tuppcncc meg közelebb hajolt hozzá. Csak leheletszerű volt a szó:
– Mr.... Brown.- aztán elhallgatott.
A félig lehunyt szemek azonban mintha rémes üzenetet akarnának átadni... Ösztönszerűen, gyorsan felelt Tuppence:
– Nem hagyom itt a lakást. Virrasztani fogok egész éjjel.
Megnyugvás látszott a bágyadt szemekben, mielőtt ismét lezárultak a fáradt szemhéjak és Mrs. Vandemeyer mintha elaludt volna. A szavai azonban új nyugtalanságot támasztottak Tuppence-ben. – Mit akart mondani azzal a halkan motyogott két szóval: „Mr. Brown"? – Tuppence egyszerre csak azon vette észre magát, hogy idegesen néz a háta mögé. A nagy ruhásszekrény fenyegetően terpeszkedett szokott helyén, Tuppence-nek megakadt rajta a szeme. Van ott hely bőven, ha valaki el akar bújni benne... Kicsit szégyenkezve nyitotta ki a szekrényt- Belenézett – senki – természetesen! Lehajolt és az ágy alá nézett. Máshová lehetetlen lett volna elbújni.
Tuppence a maga szokott foxikutya módján megrázta magát. Micsoda csacsiság, így begyulladni!... Idegesség az egész. Lassan kiment a szobából. Július és sir James beszélgettek. Sir James odafordult Tuppence-hez:
– Kérem, miss Tuppence, zárja be az ajtót kívülről és vegye ki a kulcsot- Nem szabad meghagynunk a lehető ségét, hogy valaki bemehessen abba a szobába.
Annyi komolysággal beszélt, hogy a fiatalok egészen megilletődtek és Tuppence már kevésbé szégyell te előbbi „idegességét".
– Tudják – szólalt meg egyszerre Július –, Tuppence ügyes kis fiúja ott lenn maradt, és nem tud semmit. Legjobb lesz, ha lemegyek és megnyugtatom. Jópofa az a gyerek, Tuppence..
– Igaz, hogyan Jöttek maguk ide? – kérdezte Tuppence hirtelen. – El is felejtettem megkérdezni.
– Hát Albert megtalált engem telefonon – magyarázta Július. – Én aztán elszaladtam sir Jamesért és egyenesen jöttünk ide. A fiú már várt minket és aggodalmaskodott is, hogy vajon mi történt magával. Az előszoba ajtajánál hallgatózott, de nem hallott semmit. Azt ajánlotta, hogy felküld bennünket a szénlifttel, ne csengessünk az előszoba ajtaján. Ügy is történt, sikeresen kikötöttünk a konyhánál és aztán megkerestük magukat. Albert még mindig lenn van és eddig már bizonyosan majd kiugrik a bőréből.
Ezzel Július ott is hagyta őket, és szaladt le Alberthez, hogy megnyugtassa.
– Nos, miss Tuppence, maga jobban ismeri ezt a lakást, mint én, mit gondol, hol üssük fel a sátorfánkat? – kérdezte sir James.
Tuppence gondolkozott pár pillanatig.
– Azt hiszem, Mrs. Vandemeyer kis nappalija lesz a legkényelmesebb hely ?* mondta végül, és mutatta az utat a szobába.
Sir James helyeslően nézett körül.
– Ez nagyon jó lesz, és most, kedves miss Tuppence, legjobb lesz, ha lefekszik és alszik egy keveset.
Tuppence roppant határozottsággal rázta a fejét.
– Nem tudnék, sir James, köszönöm. Egész éjjel Mr. Brownnal álmodnék!
– De majd nagyon fáradt lesz, gyermek.
– Nem leszek. Jobb szeretnék fennmaradni. Igazán.
Az ügyvéd engedett.
Pár perc múlva ismét megjelent Július. Közben megnyugtatta Albertet és bőségesen megjutalmazta jő szolgálataiért. Miután ö is hiába próbálta rábeszélni Tuppence-t, hogy feküdjék le, kijelentette, hogy legalább ennie kell valamit.
– Hol van az éléskamra?
Tuppence megmondta és pár perc múlva Július három tányérral és valami hideg pástétommal jelent meg.
A lány, miután jóízűen megvacsorázott, úgy érezte, hogy ami fél órával ezelőtt oly mélyen megrendítette, az igazán csak képzelődés lehetett Hiszen lehetetlen, hogy az ígért pénz ne hozza meg a kívánt hatást.
– És most, miss Tuppence – szólt sir James –, szeretnénk hallani az élményeit
– Úgy van – helycselt Július.
Tuppence bizonyos büszkeséggel mesélte el, hogy mi történt vele. Július időnként közbeszólt, hogy „óriási", csak sir James nem szólt semmit, míg Tuppence a végére nem ért a történetnek. Akkor csöndesen azt mondta: „ezt jói csinálta, miss Tuppence", és Tuppence belepirult a dicséretbe.
– Csak egy dolgot nem értek egészen – szólt Július –,mi indította arra Mrs. Vandemeyert, hogy összepakoljon?
– Ezt már nem tudom – vallotta be Tuppence.
Sir James elgondolkodva simított végig az állán.
– A szobában nagy volt a rendetlenség. Ebből arra lehet következtetni, hogy hirtelen határozta el magát a szökésre. Csaknem azt lehetne gondolni, hogy figyelmeztetést kapott valakitől, hogy menjen.
– Bizonyosan Mr. Browntól – mondta Július tréfásan. 
Az ügyvéd egy-két percig figyelmesen nézett rá.
– Miért ne? – kérdezte. – Ne feledje, hogy egyszer már magát is becsapta. Mikor kicsalta az unokahúga arcképét!
Július belepirult, úgy bosszankodott.
– Szörnyen dühös is vagyok, valahányszor eszembe jut, hogy oly bambán odaadtam neki Jane fényképét. Hej, ha mégegyszer a kezembe kerül, tudom nem veszi el tőlem még az ördög se!
– Nem nagyon valószínű, hogy mégegyszer visszakapja – felelt a másik szárazon.
– Ebben igaza van – bólintott Július őszintén. – Én különben is az eredetit keresem. Mit gondol, sir James, hol lehet?
Az ügyvéd a fejét rázta.
– Erre nem tudok felelni. De hogy hol volt, azt meg tudom mondani.
– Igazán? És hol?
Sir James elmosolyodott.
– Az ön éjszakai kalandjainak színhelyén, a bournemouthi szanatóriumban.
– Ott?... Az nem lehet. Megkérdeztem.
– Igen, kérem, ön azt kérdezte, hogy volt-e ott valaki, akit Jane Finn-nek hívnak? Már most, ha a lány ott volt, egészen bizonyos, hogy valami más néven szerepelt.
– Ejnye – kiáltott föl Július –, hogy ez eszembe sem jutott.
– Pedig meglehetősen világos volt – szólt a másik.
– Talán a doktor is tudott róla? – szólt közbe Tuppence.
Július a fejét rázta.
– Nem hiszem. Az orvos őszinte volt és nagyon tetszett nekem mindjárt az első perctől kezdve. Nem, nem... csaknem bizonyos, hogy dr. Halinak rendben van a szénája.
– Azt mondta, dr. Hall? – kérdezte sir James. – Különös... igazán nagyon különös.
– Miért? – kérdezne Tuppence.
– Mert véletlenül találkoztam vele ma reggel- Már néhány éve ismerem, de sokszor hónapokig nem találkozunk és ma véletlenül összeszaladtam vele az utcán. Azt mondta, hogy a Metropolban száll meg – Július felé fordult. – Nem említette, hogy feljön a városba?
Július tagadólag intett.
– Különös – ismételte sir James elgondolkozva. – Ha ön említette volna az orvos nevét, azt ajánlottam volna, hogy jelentkezzék nála az én névjegyemmel és kérjen tőle további részleteket az egész ügyről. De nem is sejtettem, hogy Ön Hall doktor szanatóriumában volt.
– Persze, szamár vagyok – szólt Július szokatlan alázattal. – Persze, gondolnom kellett volna arra, hogy álnéven keressem Jane-t.
– Nem csoda, hogy nem gondolt rá, mikor közvetlen azelőtt esett le a fáról – vigasztalta Tuppence. – Más ember bizonyosan mindjárt meg is halt volna.
– Hát, most már, persze, mindegy is – szólt Július –, most már itt tartjuk rabszíjon Mrs. Vandemeyert és nincs szükségünk senki másra.
– Igaz – felelte Tuppence, de a hangja nem volt nagyon bizakodó.
Mind a hárman hallgattak, lassan-lassan felülkerekedett az éjszaka varázsa- A bútorok egyszerre recsegni kezdtek, a függönyök halkan suhogtak. Tuppence hirtelen felugrott, és elkiáltotta magát:
– Nem tehetek róla. Tudom, hogy Mr. Brown itt van valahol a lakásban. Érzem, hogy itt van.
– Ugyan, Tuppence, hát hogy lehetne itt? Ez az ajtó, amely az előszobába vezet, nyitva van. Senki nem jöhetett be a főlépcső felől, hogy ne láttuk és ne hallottuk volna.
– Nem lehetek róla- Érzem az ittlétét
Könyörögve nézett sir Jamesre. Az ügyvéd komolyan felelt:
– Bármennyire meghajlok a megérzései előtt, miss Tuppence, igazán nem tudom elképzelni, hogyan lenne lehetséges emberileg, hogy tudtunkon kívül még valaki legyen ebben a lakásban?
Szavai kissé megnyugtatták a lányt.
– Az ilyen éjszakai virrasztásoktól mindig kicsit ideges lesz az ember – mentegetőzött Tuppence.
– Ez igaz – szólt sir James. – Most mi is úgy vagyunk, mint a spiritiszták, amikor ülést tartanak. Ha lenne most médiumunk, bizonyára bámulatos eredményeket érhetnénk el.
Tuppence-nek tágra nyíltak a szemei:
– Hisz a spritizrmisban? – kérdezte.
Az ügyvéd a vállát vonogatta.
– Kétségtelenül van benne némi iga2ság. De a legtöbb tanúbizonyság olyan, hogy nem állná meg a helyét a bíróság előtt.
Telt az idő. Amint hajnalodni kezdett, sir James félrehúzta a függönyöket az ablakról. Látták, amit kevés Ion-doni lakos lát: a napkeltét az alvó város fölött A fölkelő nap fényénél nevetségeseknek és ostobáknak tetszettek az elmúlt éjszaka képzelődései és rémképei. Tuppence rendes jókedve ismét visszatért
– Hurrá! – mondta. – Ma gyönyörű időnk lesz. És megtaláljuk Tommyt és Jane Finnt Es minden nagyszerű lesz. Majd megkérdem Mr. Cartertől, hogy nem lehet-e belőlem méltóságos asszonyt csinálni.
Hét órakor Tuppence önként jelentkezett, hogy teát főz- Nemsokára vissza is jött, teáskannával és négy csészével.
– Kinek szánta a negyediket? – kérdezte Július.
– A fogolynak, természetesen. Azt hiszem, nyugodtan nevezhetjük így?
– A tegnapi este után kissé nagy ellentétnek látszik, hogy most teát visz neki – szólt Július elgondolkozva,
– Az igaz – bólintott Tuppence. – De nem baj, szívesen teszem). Talán legjobb lesz, ha maguk szintén velem jönnek, hogy nekem ne ugorjon, vagy mit tudom én, valamit kitaláljon. Hiszen nem tudhatjuk, milyen kedvében lesz, mire felébred.
Sir James és Július elkísérték Tuppence-t az ajtóig.
– Hol a kulcs? Igaz, persze, nálam van.
Beletette a zárba, megforgatta, aztán habozva megállt
– És ha... tegyük fel, megszökött? – súgta halkan.
– Teljesen lehetetlen – felelte Július biztatóan.
Sir James azonban nem szólt semmit
Tuppence melyet lélegzett és benyitott Megkönnyebbülten sóhajtott föl, amit látta, hogy Mrs. Vandemeyer az ágyon fekszik.
– Jó reggelt – szólt barátságosan –, hoztam egy kis teát. 
Mrs. Vandemeyer nem felelt. Tuppence az ágy mellett álló asztalra tette le a tálcát és átment a szobán, hogy elhúzza a függönyöket. Mikor visszafordult. Mrs. Vandemeyer még mindig mozdulatlanul feküdt Most hirtelen titokzatos rémület fogta el Tuppence-t aki az ágyhoz szaladt. A kéz, amit felemelt, hideg volt, mint a jég... Mrs. Vandemeyer soha többé nem fog már beszélni!
A lány kiáltására a többiek is odajöttek. Csak rövid pár perc kellett, hogy megállapítsák, hogy Mrs. Vandemeyer meghalt – sőt már néhány óra óta halott Nyilván álmában halt meg.
– Ez aztán kegyetlen játéka a sorsnak! – fakadt ki Július elkeseredetten.
Az ügyvéd nyugodtabb volt, de valami különös fény láncolta szemeiben.
– Ha ugyan a sors keze? – felelte kételkedve.
– Nem gondolja... de hiszen az egészen lehetetlen!... Nem jöhetett be senki se.
– Nem – bólintott az ügyvéd is. – Én legalábbis nem tudom, hogy hogyan jöhettek volna be. És mégis... Mrs. Vandemeyer azon a ponton volt, hogy elárulja Mr. Brownt... és akkor meghal. Lehetséges, hogy ez csak a véletlen játéka?
– De hogyan lehetne?...
– Igen... hogyan! Ez az, amire rá kell jönnünk. – Elhallgatott és csendesen végigsimított az állán. – Rá kell jönnünk – mondta nyugodtan, és Tuppence úgy érezte, hogy ha most ű lenne Mr. Brown, nem szeremé azt a hangot, amivel sir James kimondta ezt a pár szót.
Július az ablak felé nézett
– Nyitva- az ablak – szólt – nem gondolják...?
Tuppence a fejét rázta.
– Az erkély csak a kis nappali szobáig megy és mi ott voltunk.
– Kisurranhatott talán – kezdte július.
De sir James a szavába vágott
– Mr. Brown nem dolgozik olyan nyers módszerekkel... De most nem foglalkozhatunk vele tovább. Egyelőre orvost kell hivatnunk, s amíg az orvos jön, nézzünk körül, hogy nincs-e valami ebben a szobában, ami esetleg hasznunkra lehet.
Mind a hárman gyorsan keresni kezdtek. A kandallóban fekete, elszenesedett papírok bizonyították, hogy Mrs. Vandemeyer sok mindent elégetett. Nem találtak semmi jelentékenyebb dolgot, bár végigkutatták a több) szobákat is.
– Ott van még az – szólt egyszerre Tuppence, rámutatva a kicsi, régimódi páncél szekrényre, amely be volt építve a falba. – Azt hiszem, hogy ékszereknek való, de lehet, hogy egyéb is van benne.
A kulcs benne volt a zárban és Július kinyitotta a szekrényt- Meglehetős sokáig keresgélt benne.
– Nos? – szólalt meg Tuppence türelmetlenül, Julius is szünet után felelt, kihúzva fejét a szekrényből és becsapva az ajtót.
– Semmi. – mondta.
Öt perc múlva megérkezett az a fiatal orvos, akii a kis Albert hirtelenében talált. Megismerte sir Jamest, és mély tisztelettől köszöntötte.
– Szívgyöngeség, vagy talán igen nagy adagot vett be valamilyen altatószerből – mondta az orvos és szimatolt a levegőben. – Meglehetősen erős klórszag van itt.
Tuppence-nek eszébe jutott az a pohár, amit ő fellökött. Gvorsan a mosdóasztal hoz sietett. Megtalálta azt a kis üveget, amelyből Mrs. Vandemeyer öntött pár cseppet abba a folyadékba, amelyet ővele akart megitatni. Háromnegyed része a folyadéknak még benne volt akkor az üvegben. Most pedig – üres volt az üveg!

Folytatása következik